A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kate Hewitt: The Daughter’s Garden (The Goswell Quartet #2), 2022

Fordította BOHÁK ILDIKÓ

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Isten veled, gyermekem, 2019

Törékeny életek, 2019

A lányomért bármit, 2020

Emlékedből élek, 2020

Éltető remény, 2021

Szerelem a múltból, 2021

Bárcsak visszajönnél, 2022

Búcsú, amely nem tart örökké, 2022

A szív hangja, 2023

Elveszett ártatlanság, 2023

Ki nem mondott szavak, 2024

A feleség ígéret – Goswell krónikák, 2024

Bécs angyala, 2024

Copyright © Kate Hewitt, 2015, 2022

First published in the English language
in 2022 by Storyfire Ltd, trading as Bookouture.

Hungarian translation © Bohák Ildikó, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-28-8

ELŐSZÓ

Goswell, Nyugat-Cumbria, 1919. október

A sötét égen alacsonyan úsznak a felhők, és az eső dühödten veri az ablakot, miközben ő a gyepre mered, ami most már inkább egy hatalmas pocsolya és sártenger. Amikor belegondol, hogy Jack néhány hónapja még odakint dolgozott a perzselő napsütésben, belesajdul a szíve. Szokatlanul meleg nyár volt akkor Nyugat-Cumbriában; a fű zöldellt, a kert csupa élet volt, és tele szépséggel. Olyan gyönyörű volt a kert, és az édesapját is elégedettség töltötte el mindennel.

A szíve hevesen ver, s ő a mellkasára szorítja a kezét, majd elfordul az ablaktól, hogy ne lássa a sáros, komor hangulatú kertet. Végighalad a házon, és hallja, ahogy Tilly, a szobalány halkan dúdol az orra alatt, miközben ezen a szürke novemberi napon szobáról szobára járva felszítja az összes kandallóban a tüzet. A konyhában Mrs. Stanton már készíti a vacsorát, hallatszik a rézedények csörömpölése. Elhalad az édesapja dolgozószobája mellett, s onnan először torokköszörülés, majd papírcsörgés hangja szűrődik ki a folyosóra.

Minden rendben. Vagy legalábbis a körülményekhez képest, hiszen teljesen rendben semmi sem lehet Walter halála óta, aki immár egy éve ment el.

Elindul a kissé szűkülő folyosón a konyha felé. Arra gondol, hogy fel kéne menni az emeletre a csizmáért, de úgy dönt, hogy semmi értelme. Nem akarná, hogy az édesanyja a hálószobából kikiabáljon, és megkérje, hogy olvasson fel neki a Bibliából néhány verset, vagy esetleg egy kis költészetet, vagyis bármit, ami elűzné a délután unalmát.

Még kabátot sem vesz, és a vállkendőt is otthagyja. Megáll a konyhaajtónál, és megvárja, amíg Mrs. Stanton bemegy a kamrába, aztán nesztelenül kioson – már-már kísértetnek érzi magát, és azon tűnődik, vajon Walter is hasonlóképp érzett-e, hogy vajon tudta-e… –, kilép a konyhából a hátsó ajtón a kis udvarra, ahol a szenet tárolják. Áthalad a kapun, elmegy a régi istállók mellett, majd végigsétál a keskeny ösvényen, amely az özvegyi lakhoz vezet a templommal szemben, ahol a nagymamája lakik.

A temető körül sötétbe burkolódzik a táj, és a nedves, csupasz ágakról hullanak az esőcseppek, az ázott falevelek kupachalmot alkotnak a sírköveken. Jacknek össze kéne gereblyéznie, gondolja, aztán rögtön ráébred: Jack elment.

Végigsétál az ösvényen, és végül megérkezik a fallal körülvett kerthez, s megáll a kertajtónál. Pontosan tudja, hogy ha a mama most kinézne az étkező ablakán, azonnal meglátná őt, ahogy a boltíves, borostyánnal benőtt ajtónál álldogál. Ötszáz évvel ezelőtt a mama kertje még a szerzetesek fűszerkertje volt, „még a reformáció előtt” – legalábbis az édesapja így mesélte. Most viszont az övé lett, övé és Jacké, és megérdemli a méltó búcsúzást.

Mostanra bőrig ázott és a lába is elgémberedett. Csak esik, kíméletlenül zuhog, és a tenger felől érkező szél hideg és könyörtelen. Olyannyira könyörtelen! Mindezek ellenére néhány pillanat múlva már meg is feledkezik a szélről és az esőről; hirtelen furcsa, meglepetésszerű nyugalom szállja meg, és valamiféle könnyű, lebegő érzés fogja el, mert pontosan tudja, hogy innen már nincs visszaút, és ez a bizonyosság nem jár semmi egyébbel, csak megkönnyebbüléssel.

Néhány pillanatig küzd a fallal körülzárt kert kapujának reteszével, miközben károgó varjak köröznek a feje felett, mintha éreznék, hogy mennyire természetellenes céllal érkezett. Ha most valaki erre járna, az a látvány fogadná, hogy ő csuromvizesen és vacogva birkózik a zárral a kert kellős közepén. Benne van a félsz, persze, de a lelke mélyén mégis tudja, hogy senki sem látja meg. Kísértetté vált az utóbbi időben; szinte biztos benne, hogy ha most magára pillantana, csak egy elmosódott körvonalat látna maga helyett, mintha hullámzó vízben nézne a tükörképére. Nem tud így létezni ebben a világban, ezzel a tudattal nem; a saját meggondolatlan kegyetlenségének elviselhetetlen súlyával semmiképpen.

Végül enged a zár, és ő belép a kertbe. Az ő kertjébe, vagyis az édesapjától kapott kertbe, amit Jack tartott karban. Még így, a tél kezdetén is gyönyörűnek látja: a kökény mostanra csupasz ágai hosszan nyúlnak az égbe, az ágyások immáron elgazosodva, de a nyáron még burjánzó virágoskert és gyümölcsös volt itt, amerre a szem ellát. Éppen úgy festett minden, ahogy szerette volna. Élet volt itt, lüktető, nyüzsgő élet, annak teljes, dicsőséges pompájában.

Most a kert kellős közepén áll, és a házikóra emeli a tekintetét, az ő kis házára. Egykor melegen tartotta törékeny lakóit, most viszont minden hideg, sötét és üres odabent. Nem tartogat már a számára semmit; nincs itt már semmi, csupán pár homályos emlék.

Elhagyja a fallal körbezárt kertet, és elsétál a temetőn át a paplak mellett, majd átvág a rózsakerten, ahol a nedvességtől feketéllő, kopár ágak hajlonganak, és lemegy a kőlépcsőn a sáros birkalegelőre, amely a tengerparti úthoz vezet. Tudatában van, hogy az édesapja láthatná, ahogy baktat, ha erre fordítaná a fejét, de érzi, hogy nem fogja. Valószínűleg már be is húzta a nehéz függönyöket az ablakokon, hogy a szobát melegen tartsa.

Ő folytatja útját, az eső jéghideg patakocskákban folyik végig a ruháján. Teljesen átázott. Senki sem látja. Senki sem állíthatja meg.

Bárcsak minden ilyen könnyű volna, gondolja. Bárcsak egy könnyű sétagalopp volna az élet; egyik lépés a másik után, de egyszerre csak egy, haladni lépésről lépésre az örökkévalóság felé tartva. Walter nem így ment el, őt lökték – hirtelen és igazságtalanul meglökték –, de ő önként megy. Ő ezt választja. De ugyanakkor tisztában van vele, hogy nem lehet csak úgy belépni az örökkévalóságba, bár ahogy közeledik a parthoz, felmerül benne, hogy talán mégis. Talán ez a lépés sem más, mint a többi, ugyanolyan egyszerű, ha a szemét lehunyja.

Éppen ezért meg is teszi, lehunyja a szemét, miközben csak hagyja, hogy az eső verje, és minden porcikája azt követeli tőle, hogy tegye meg azt az apró, utolsó lépést az öröklétbe.

1. FEJEZET

Marin

Egy ajtóval kezdődött minden. Nem is akármilyennel; egy magas kőfalba vájt, fából készült, íves tetejű, rozsdás reteszű ajtóval. Marin Ellis egyszerre csodálattal és idegesen meredt a kopott faajtóra, melybe az idő belevéste a vasfogát, mert bár többször próbálkozott, a rozsdás retesz nem engedett.

Marinnek sosem volt kenyere az ábrándozás. Már rég elfogadta magát olyannak, amilyen; olyannyira gyakorlatias volt, hogy az már szinte unalmas. De az előtte lévő ajtó – rejtőzzék mögötte bármi – feladta a leckét, és ha csak rövid időre is, de megmozgatta a fantáziáját.

– Egy titkos kert bejárata lehet? – hallatszott Rebecca hangja a zúzmarás, elgazosodott gyepes terület túloldalán. Elindult felé, a csizmája alatt ropogtak a dércsípte fűcsomók, majd zsebre dugott kézzel Marin mellé lépett. Délután négy felé járt azon a februári délutánon Nyugat-Cumbria egy eldugott sarkában, és a szürkület már ráborult a negyedmérföldnyi, tengerig nyúló lankás legelőre.

– Nagyon úgy tűnik, mintha egy titkos kert bejárata lenne, nem? – mondta Marin egy halvány nevetés kíséretében. – Az ajtó feltehetően csak a temetőre nyílik, vagy talán egy ösvényhez vezet, ami levisz a tengerpartra. Akárhogy is, nem tudom kinyitni.

– Hadd próbáljam meg! – Rebecca egy ideig nyomkodta a reteszt, de Marin várakozásának megfelelően az nem mozdult egy millimétert sem. Arcát a faajtóhoz nyomta, és bekukucskált a résen. – Csak egy szederbokrot látok. Ha tényleg a temető van mögötte, akkor teljesen benőtte a gaz.

– Mindegy. Nem lényeges – mondta Marin megborzongva, és a ház felé fordította a tekintetét; a közelgő este sötétbe borította az épületet, és olyan elhagyatottnak és reményvesztettnek tűnt a függöny nélküli üres ablakaival és a mulatságos kis tornyával. Vagy talán ő érezte így magát: magányosnak és reményvesztettnek – azon tűnődve, hogy jutottak ide –, pedig pontosan tudta a választ a kérdésre.

Egy pillantást vetett Rebeccára, aki hátat fordított az ajtónak, és ebben az óvatlan pillanatban olyan fiatalnak és sebezhetőnek tűnt, távolinak és elérhetetlennek. Marinnek a szíve is belesajdult, és mélyen együttérzett vele. Rebecca túl fiatal volt, amikor meg kellett élnie a hatalmas veszteséget… akárcsak ő egykor, régen.

– Ne szomorkodj, Marin – mondta halkan Rebecca, amikor elkapta féltestvére tekintetét. – Ne feledd, hogy számunkra ez az újrakezdés lesz!

– Igen, tudom – erőltetett Marin mosolyt magára, majd elindult a kis ház bejáratához, hogy bezárja az ajtót.

A ház karácsony után nem sokkal került a birtokukba, amikor a tóvidékre utaztak egy rövid kiruccanásra. Épp a cumbriai partvidéken kocsikáztak, és keresztülhajtottak az álmos falucskán, Goswellen, amikor Rebecca hirtelen arra kérte, hogy álljanak meg. Marint meglepte a kérés, de félrehúzódott a falut átszelő meredek, keskeny főutcán.

– Úgy néz ki, mint egy kis kastély – állapította meg Rebecca, miközben a temetőből kinyúló földnyelven álló házat nézte. – És eladó!

– Nem gondolod, hogy egy kicsit fura? – kérdezte Marin meghökkenve. A ház hosszúkás ablaktáblái színes üvegből készültek, s az épület egyik oldalán egy bástyaszerű torony magasodott, előtte pedig egy elhanyagolt, gazos előkert. A ház mögött felsejlett a templom román stílusú kőtornya.

– Nagyon szép – sóhajtotta Rebecca vágyakozva, és Marin meglepett arckifejezéssel nézett a féltestvérére. Az elmúlt három hónapban – amióta Rebecca gyámja lett – Hampshire-ben éltek, és gyakorlatilag túlélő üzemmódban tengették az életüket. Testvérek voltak, ám szinte idegenek, ráadásul huszonkét év korkülönbséggel, akiket csak a szükség – és a közös gyász – sodort össze.

Rebecca nem tanúsított ellenséges magatartást Marinnel szemben, amikor hirtelen belépett az életébe, de nem is fogadta a hírt kitörő örömmel. De ez nem is várható el tőle, hiszen alig ismerték egymást, nemde? Rebecca azután született, hogy Marin elvégezte az egyetemet, és akkor már évek óta nem tartotta a kapcsolatot az apjával. Rebeccát csak néhány alkalommal látta pár kínosnak mondható hétvégén és ünnepnapon, és a ritka találkozókon leginkább úgy érezte magát, mintha egy betolakodó lenne, akinek semmi keresnivalója egy másik család boldog életben, mégpedig az apjáéban, abban az életben, amit az új családjával teremtett. Számára nem volt hely ebben az idillben.

Egészen a közelmúltig így volt ez, egészen addig, amíg Rebeccának Marinen kívül nem maradt más rokona. Rebecca szülei egykék voltak, a nagyszülők meg már rég nem éltek. Így Marin kényszerült a kezébe venni a nevelését, és mindent megpróbált, hogy Rebecca tovább élhesse az életét Hampshire-ben; autóval vitte az iskolába, intézte a hagyatéki ügyet, vezette a háztartást, rendezte a számlákat. Azon is elgondolkodott, hogy munkát vállal, vagy szabadúszóként dolgozni kezd, de minden energiáját lekötötte, hogy Rebeccával valahogy átvészeljék a napokat.

Marin tudta, hogy az ő szerepe csupán annyi, hogy a két szerető szülőt pótolja. De ő nem volt anya, és felnőtt élete során csupán néhány félig-meddig komolynak mondható kapcsolatot tartott fenn, most pedig hirtelen egy tizenöt éves lány egyedüli gyámja lett. Megrázó esemény volt mindenképpen.

Marin készséggel elismerte, hogy Rebecca számára is borzalmas lehetett, amikor hirtelen a nyakába szakadt egy harminchét éves féltestvér, aki egy tojást is alig tud megsütni. Marin döbbenten nézte mostohaanyja pompás szakácskönyveit a jól felszerelt konyhában, és tisztában volt vele, hogy soha nem lesz képes olyan szép fogásokat készíteni, amilyeneket Diana Ellis varázsolt naponta az asztalra, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga lenne. Dianát a hanyag elegancia jellemezte, akármit is csinált, noha Marinnél alig négy évvel volt idősebb. A köztük lévő kapcsolat inkább ismeretség volt, semmint családi kötelék.

A tóvidéki utazás egyfajta menekülés volt a nyomasztó hampshire-i hétköznapok elől, és Marinnek eszébe se jutott a letelepedés. Az ötletet Rebecca vetette fel.

– Megvehetnénk – mondta halkan, miközben az autóban ültek, és mindketten a színes üvegablakos és tornyos házikót bámulták. Úgy festett, mint valami kerti pavilon, ami egykor egy nagyobb birtok melléképülete lehetett. A kapun lévő tábla cikornyás betűi hirdették, hogy az özvegyi lak, a Bower-ház előtt állnak. – Te megvehetnéd – helyesbített Rebecca gyorsan, mielőtt Marin megszólalhatott volna. – Az örökségemből.

– Vegyek egy házat Cumbriában? – kérdezte végül Marin a fejét csóválva. – De miért…?

– Újrakezdés. Te is mondtad, hogy milyen szép itt. Nem kell hozzá sok pénz, és ha kiadnánk vagy eladnánk a hampshire-i házat, jól elvolnánk. Azt is mondtad, hogy bárhol élhetnél, ha szabadúszóként dolgoznál. Miért ne?

Marin csak a fejét csóválta, mert váratlanul érte Rebecca okfejtése.

– Nem az a kérdés, hogy miért ne – mondta végül –, hanem az, hogy miért.

– Elegem van abból, hogy mindenki furcsán néz rám, mert árva lettem – vágta rá dühösen Rebecca. – Belefáradtam abba, hogy azokban a szobákban mászkálok, ahol egykor ők voltak, miközben tudom, hogy soha többé nem jönnek vissza. Megrekedtem, és te is meg vagy rekedve. Én szeretném újrakezdeni valahol az életet.

– Az újrakezdés nem változtat a tényeken – felelte Marin csendesen. – Nem hozná vissza a szüleidet. – Gombócot érzett a torkában. Hiszen az ő apja is, aki elment. És annyi minden van még, amiről soha nem beszélt… – És attól még, hogy egy új helyre költözöl, nem tarthatod titokban a halálukat. Nem is akarnád, Rebecca. Az olyan lenne, mintha… majdnem olyan, mintha hazudnál.

– Tudom – mondta Rebecca az ajkába harapva, miközben az ablak felé fordította a tekintetét, és Marin ismét megdöbbent, milyen fiatal Rebecca valójában, és – őt leszámítva – nincsen senkije. Az elmúlt három hónapban, vagyis a baleset óta még egyszer sem látta sírni. Néha hallgatag vagy mogorva volt, de egyetlen könnycseppet sem ejtett.

Ahogy Marin sem.

– Itt minden más lenne – szólalt meg egy pillanat múlva Rebecca Marin felé fordulva. Állát makacsul előreszegte, a tekintetében valami megcsillant, amolyan lobbanásszerű dühféle. – Itt nem követne minket folyton ez az árnyék, ami ráült mindenre. Az emberek nem emlékeztetnének rá folyton…

– Lehet. És mi lesz az iskolával, a barátokkal?

– Ha ilyesmi történik, akkor jössz rá igazán, kik az igaz barátok – vont vállat Rebecca.

– Ó, Rebecca… – sóhajtott Marin szomorúan.

– Semmi sincs, amit sajnálnék itt hagyni. Te is Bostonban hagytad az életed, Marin! Én miért ne tehetnék hasonlóképpen?

Marin újra felsóhajtott, egyszerre csábította és nyomasztotta az ötlet. Újrakezdeni… valami újat és valami mást várni… igen, kétségkívül értette, mi a vonzó ebben, noha a hely egyáltalán nem volt csábító a szemében.

– Azért nem kellene elhamarkodni – mondta.

– De megnézhetjük legalább? Bekukkanthatunk a házba?

– Azt hiszem…

Rebecca ragaszkodott hozzá, hogy még aznap délután felhívják az ingatlanközvetítőt a panzióból, ahol megszálltak, így másnap reggel meg is nézték a házat.

– 1905-ben építtette a templom lelkésze – mondta nekik az ingatlanos, miközben végigsétáltak a poros, szép arányú szobákon, és vetettek egy pillantást az elegáns, csempézett kandallókra. – Az anyósának építtette özvegyi laknak.

– Szóval, Bower-ház a neve – jegyezte meg Marin, mire a hölgy bólintott.

– Igen. Mindenesetre 1929-ben az egyházmegyének adományozták, azóta pedig különféle bérlők lakták. A kert pedig a templomra néz…

Nem töltöttek sok időt a kertben, mert szitált az eső, és Marin amúgy sem volt nagy kertész.

– Mégis biztosítja a privát szférát – folytatta a nő. – Egy fal választja el a temetőtől, így nem kell attól tartani, hogy belátnak. Az egykori paplakot egy amerikai család vette meg nagyjából másfél éve. Tervezik, hogy a környékre költöznek?

– Gondolkodunk rajta – felelte Rebecca, mielőtt Marin tiltakozhatott volna.

Mindketten egyetértettek abban, hogy a konyha a ház legjobb része. Tágas, négyzet alakú helyiség, melynek ablakai a kertre néznek, és az egyik oldalon a hatalmas, kék angoltűzhely majdnem a teljes falszakaszt elfoglalja.

– Ez aztán felfűti az egész házat – mondta vidáman az ingatlanos. – Bár most hideg van idebent, tudom, de ha egyszer beüzemelik, mindenütt kellemes meleg lesz.

Marin rátette a kezét a zománcozott, jéghideg tűzhelyre. Abban a pillanatban felvillant egy kép előtte, mely meglepetésként érte: látta, ahogy az ablakon beáramló napsütés fénnyel árasztja el a vidám hangulatú, tiszta konyhát, a vízforraló vígan sípol az angoltűzhelyen, és korai nárciszokból készült csokor díszlik az ablakpárkányon. Egy biztonságot és reményt adó hely képe villant fel előtte, és azt sem tudta, hogy tulajdonképpen volt-e valaha ilyesmiben része.

Rebecca könyörgő pillantást vetett rá.

– Át kell gondolnunk – mondta Marin az ingatlanközvetítőnek.

Miközben a helyi kocsmában halat és sült krumplit ebédeltek, Rebecca felsorakoztatta a ház mellett szóló érveket. Rebecca nekikezdett a középiskolai első záróvizsga két évig tartó felkészülésének, és az első év felénél járt éppen, tehát minél előbb költöznek, annál jobb a helyzet. A februári félévi szünet után rögtön költözhetnének, addigra a hampshire-i ház dolgát is el lehetne rendezni. Marin előző este megnézte a helyi középiskola honlapját, ami az iskolák értékelő listáján elég jó pontszámmal szerepel.

– Rebecca, te jelenleg az ország egyik legjobb magániskolájába jársz. Egy állami iskola egy isten háta mögötti helyen…

– Ne legyél sznob! Ha igyekszem, itt is tökéletes képzésben lesz részem, és pontosan tudod, hogy igyekezni fogok.

Marin csak a fejét rázta, mert tehetetlennek érezte magát Rebecca elszántságával szemben.

– Nem fér a fejembe, hogy miért akarod ezt ennyire – mondta halkan. – Ez a hely a világ végén van, Rebecca. Nincsenek boltok, se múzeumok, se szórakozási lehetőségek…

– Talán pont ez tetszik benne!

– Tizenöt éves vagy… Nem akarsz barátokat szerezni, programot szervezni, vagy legalább valamilyen helyet a környéken, ahova eljárhatsz bulizni?

– Nem igazán – fordította el a tekintetét Rebecca, a szája sarka lebiggyedt, a tekintete fátyolos lett. – Én nem vagyok olyan, mint a többi tizenöt éves, Marin! Már nem.

Marin tisztában volt ezzel.

Egy teljes hétbe telt, de Rebecca végül meggyőzte. Maga is alaposan utánanézett a falunak és az iskolának, és fontolóra vette, hogy szabadúszó lesz, vagy weboldaltervezőként elindítja a saját vállalkozását, de mérlegre tette azt a lehetőséget is, hogy home office-ban asszisztensként munkát vállal. Marin vonakodását kivéve semmi sem kötötte őket Hampshire-hez, illetve csak a felelősség súlya hátráltatta, hiszen aggasztotta, hogy Rebeccát valami újba és ismeretlenbe rángatja bele. Vagy talán a félelem szegte kedvét amiatt, hogy ő maga kezd valami újba és ismeretlenbe?

– Miért nem adod ki a hampshire-i házat egy időre? – vetette fel az ötletet Rebecca. – Akkor még mindig megvan a lehetőségünk, hogy ha kudarcba fullad a terv, visszamegyünk, mondjuk, úgy fél év múlva. De legalább ennyi időt azért adjunk ennek. – Határozottan beszélt, mintha attól tartana, hogy Marin már másnap visszafordulna.

Így hát Marin végül megtette, amit Rebecca javasolt: kiadta a házat, az ügyvéd pedig jóváhagyta, hogy Rebecca örökségéből vásárolják meg az özvegyi lakot. Összepakoltak – a bútorokat szinte mind hátrahagyták –, és február végének egy szürke reggelén elkocsikáztak Goswellbe. Most pedig itt álltak az új élet küszöbén.

– Alig várom, hogy megérkezzenek a dolgaink – mondta Rebecca, miközben Marin bezárta az ajtót. Még csak négy óra múlt, és máris besötétedett. És rettenetesen hideg volt. Marin nem is emlékezett rá, hogy ennyire fújt a szél, amikor legutóbb itt jártak, de most csontig hatolt a tenger felől érkező jeges szél, még a szemét is csípte, és könnyezett. Miközben végigmentek a házon, a szél zörgette az ablaküvegeket, és Marin erre sem emlékezett. Az ablakok rázkódása és a csend – se forgalom, se emberek – nagyon nyomasztónak tűnt most a szemében.

– Alig van valamink – mondta Rebeccának, miközben az autóhoz mentek. – Ha szükségünk lesz valamire, majd a turkálóban megvesszük.

Mindketten egyetértettek abban, hogy jobb, ha a hampshire-i házban hagyják a modern, letisztult bútorokat, és csak néhány matracot és fiókos szekrényt hozatnak ide a költöztetőkkel. A ruhákon és pár személyes holmin kívül nem sok mindenük volt.

– Alig várom – mondta Rebecca vidáman. Marin még soha nem látta őt ilyen lelkesnek, de az igaz, hogy az elmúlt időszakban kevés okuk volt az örömre. Marin szeretett volna osztozni a lelkesedésében, és átérezni ezt a reményteli izgatottságot, ha másért nem is, legalább Rebecca kedvéért, de nem ment. Végignézett a sötét utcán, miközben a szél magányos, fájdalmas dalt dúdolt a fülében, sőt még a birkák is összebújtak a templom melletti legelőn a dermesztő hidegben, és Marin megkérdezte magát, hogy mégis hogyan egyezhetett ebbe bele… Ez nem a világ vége, gondolta szinte pánikba esve, hanem annak is a legszéle.

Hát nem elég a gyász, amitől amúgy is magányos és elszigetelt az ember, tényleg jó ötlet egy ilyen eldugott helyre költözni még a tetejébe? Mi lesz, ha Rebecca nem talál barátokat? Ha az iskola rettenetes? Ha mindketten utálni fogják ezt a helyet, és nem akad egy lélek se, akire számíthatnak a bajban?

Persze bármikor vissza is mehettek volna, de Marin belátta, hogy ez a lehetőség sem vonzza különösebben. Az élet Hampshire-ben tulajdonképpen a túlélésért folytatott harc volt mindkettejüknek. Ő sem szerzett barátokat, csak pár szomszéd nézett be hozzá néhanapján némi étellel és együttérző mosoly kíséretében, de ez inkább tolakodónak és mesterkéltnek tűnt a szemében, semmint kedves gesztusnak. Esze ágában sem volt visszamenni, de attól is félt, hogy továbblépjen. A bizonytalanság volt a legrosszabb az egészben.

– Holnap próbáljuk majd meg kinyitni azt a kertajtót – mondta Rebecca az autóban, miközben Marin beindította a motort. – Tudni szeretném, mi van mögötte.

– Valószínűleg az, amit mondtál: szederbokrok, semmi más – felelte Marin, miközben a kíváncsiság apró szikrája ébredt fel benne, de nem engedett neki teret.

– De az is lehet, hogy valami más – makacskodott Rebecca. – Például egy titkos kert is lehet.

– Talán – mondta Marin kételkedve. Visszapillantott a kertre, de az ajtót már nem lehetett kivenni a sötétben.

2. FEJEZET

Eleanor

1918. november

A távirat november derekán, egy szürke napon érkezett, két nappal azután, hogy aláírták a fegyverszüneti egyezményt, és mindennek vége lett – vagy kellett volna lennie. Eleanor Sanderson egész délelőtt feszültnek és nyugtalannak érezte magát, fel-alá járkált, belekezdett ebbe-abba, de nem jutott semmire. Mintha valahol mélyen, legbelül – maga sem értette igazán, hogyan – tudta volna, mi fog történni.

– Mi van ma veled, Eleanor? – kérdezte az édesanyja a nappaliban, miközben letette a kezéből a verseskötetet, és a tizenhét éves lányára meredt, aki a bársony karosszék karfáján ücsörgött az ablaknál, ahonnan a sáros birkalegelőre látni.

– Apa miért nem kezdett valamit azzal a legelővel? – kérdezte Eleanor kissé dacosan a birkák felé biccentve. Az állatok szorosan összebújtak az egérszürke ég alatt. – Elvégre az is a kertünk lett volna.

– Kell nekünk akkora kert egyáltalán? – vonta fel az édesanyja szépen ívelt szemöldökét.

A parókia mellett volt egy tágas kertrész, ami még ahhoz is elég nagy volt, hogy kerti partit tartsanak – bár már évek óta nem csináltak ilyesmit –, és ahhoz is, hogy megtermesszenek mindenféle zöldséget, vagy bármi mást, amire csak szükségük volt. Eleanor persze tudta, hogy semmi szükség arra a sáros egyholdas legelőre, ami a ház elülső részétől egészen a tengerparti sétányig húzódott. Az édesapja bérbe is adta egy helyi gazdának, hogy birkákat legeltessen rajta; azok a buta jószágok pedig rendszeresen felbaktattak a rózsakertbe vezető régi kőlépcsőn, és a templom kertészének, Mr. Lymannek nagy bosszúságára rendre lerágták a virágokat.

Eleanor a valaha díszes kőlépcsőket nézte, ami mára omladozott, és szederindák lepték el a fokokat, s nem vezettek máshová, csak a sárba meg a birkák közé. Szinte dühödt keserűséget érzett, és arra gondolt, hogy sokkal szebb is lehetne az a terület. A sártenger helyét átvehetné egy szép, buja zöld pázsit, ahol a melegben krokettezni lehet – ha Walter hazatér, persze.

Walter mindig szerette a krokettet; a nyelénél fogva könnyedén meglengette az ütőt, és amíg a sorára várt, élcelődve odakiáltott Eleanornak, hogy túl erősen üti meg a labdát.

Te semmit sem csinálsz félgőzzel, Ellie, és én pont ezt szeretem benned.

Talán éppen emiatt érezte magát ennyire nyugtalannak: Walter hamarosan hazatér, noha egyesek azt rebesgették, hogy a csapatokat karácsonynál előbb nem engedik haza, vagy talán még akkor sem. De ő tiszt létére talán valamivel hamarabb szabadul. Nem is volt igazi katona, tulajdonképpen angol irodalmat tanult Oxfordban, és világéletében tanítani szeretett volna.

– Téged csak azok a porlepte régi könyvek érdekelnek – csipkelődött Eleanor, miközben hirtelen kikapta a kezéből valamelyik vaskos kötetét, ami éppen lekötötte a figyelmét, Walter pedig csak mosolyogva sóhajtott.

– Megpróbálkozhatnál te is az olvasással egyszer, Ellie – mondta Walter, és Eleanor szinte látta maga előtt, ahogy előrehajol, majd szép hosszú ujjaival a könyve után nyúl, és talán játékosan még össze is borzolja Eleanor haját. – Szerintem tetszene.

Eleanor erre csak unottan továbbállt, mert sosem volt oda se a könyvekért, se a tanulásért.

– Miért nem játszol inkább valamit a zongorán? – kérlelte Eleanor, és Walter végül – szokás szerint – beadta a derekát, és játszott valami ragtime muzsikát, amíg Eleanor édesapja egy félmosollyal be nem lépett a szobába, hogy kicsit csendesebben, ha kérhetné.

Ha Walter visszajön, újra muzsikától lesz hangos a ház, mint egykor. Eleanor és a nővére, Katherine még gyakoroltak is a zongorán, de egyiküket sem áldotta meg olyan tehetséggel az ég, mint Waltert. Eleanor csapkodva verte Chopint a zongora billentyűjén, Katherine pedig minden darabot precízen betanult, ám hiányzott belőle az átszellemült lelkesedés és a szenvedély; Walter egyszer azt találta mondani – minden rossz szándék nélkül, és egyáltalán nem bántón –, hogy Katherine úgy viszonyul a zenéhez, mint a sebész a szikéhez.

Majd, ha Walter visszajön… ez a mondat volt a családi imádság. Ha Walter visszatér, a helyére billen a világ. Minden visszaáll a régi kerékvágásba, és Eleanornak nagy szüksége volna rá. Krokettezés közben nevetgélnének a zöld pázsiton, kerti partit rendeznének, meg teadélutánt, és Walter megtanítaná neki az egyik ragtime-duettjét, és persze – miután összeakadnának az ujjai a zongora billentyűjén – átvenné Eleanor szólamát, ahogy az általában történt. Talán Katherine is csatlakozna hozzájuk, és hallgatná a zenebonát. Walter értett a húga nyelvén, míg Eleanor akaratlanul is olajat öntött a tűzre a probléma megoldásaként, s ezzel megégette nemcsak a nővérét, de önmagát is.

A háborúnak vége. Már nem tarthat soká, míg az egykori rend helyreáll.

– Eleanor – suttogta Anne Sanderson, egyfajta halk, finom feddésként, és Eleanorban csak akkor tudatosodott, hogy térdel a székén, ökölbe szorítja a kezét, és minden porcikája arra vágyik, hogy Walter ott álljon az ajtóban, a kezében a tiszti sapkájával, miközben sötét haját borzolja a szél, s a szája sarkában ott bujkál az a jól ismert, enyhén féloldalas mosoly.

– Bocsánat, édesanyám – mondta Eleanor, és már épp le akart volna szállni a székről, amikor az ablakból megpillantotta Robbie Sykest, a postást, amint feléjük teker a biciklijén – oly büszke volt arra a szakadt, ósdi járgányra! –, a sapkája szinte eltakarta a szemét. Meghűlt benne a vér.

– Ne… – suttogta Eleanor, mire Anne ismét rápillantott, fáradt mosolya ráncosra gyűrte az arcát.

– Mi van már megint, drágám?

Eleanor csak megrázta a fejét. Úgy érezte, mintha megállt volna az idő, mintha pusztán azzal, hogy tagadja a valóság létezését, megállíthatná az idő folyását, a jövő eszeveszett, fenyegető közeledését – azét a jövőét, melyben Robbie Sykes kopogtat az ajtón, és átnyújtja azt a táviratot. A jövőt, amiben a táviratot elolvassák.

– Ne – ismételte, csak most már hangosabban, mire Anne összeráncolta a homlokát.

– Ugyan, drágám! Mi ez a gyerekes viselkedés?

Valóban úgy érezte magát, mint egy dacos kisgyerek: legszívesebben a földbe csapta volna az öklét, a padlóhoz vágta volna a cipője sarkát, befogta volna a fülét, és eltakarta volna a szemét.

Robbie Sykes komor arckifejezéssel a parókia falának támasztotta a biciklijét. Felnézett a nappali ablakára, és a tekintete találkozott Eleanoréval, mire sietve elfordította a fejét.

Ne!

Eleanor az ablaknál állt, a hideg üvegtáblához nyomta a tenyerét, a szíve lassú, tompa dobbanással verte a maga ritmusát. Talán a végén meg is áll. Talán holtan esik össze nemsoká ott, a török szőnyegen, és ő is… ahogy Walter is…

Ne!

Nem szabad ilyesmire gondolni. Árulás volna, hűtlenség Walterrel szemben. Mert ő él, hát persze hogy él! A háború véget ért, és ő nyáron majd megkéri az édesapját, hogy a krokettezéshez csináljanak a birkalegelőből egy szép füves kertrészt. Együtt játszanak majd mind, még anya is beszáll, ha jó egészségnek örvend majd hozzá, és Katherine ütés előtt hosszasan méregeti majd a labdát, mire Walter egy fura, tánclépésszerű mozdulattal igyekszik majd siettetni a húgát. Eleanor szokás szerint túl erősen üti majd meg a labdát, Walter pedig úgy tesz, mintha egészen a tengerig repült volna, s ezért nem találná, miközben apa az eget kémlelvén idéz majd valami homályos sort egy költőtől vagy filozófustól, Tilly pedig felszolgálja a limonádét.

Robbie Sykes az ajtóban állt. Eleanor még szorosabban az ablaküveghez nyomta a tenyerét, az orra szinte hozzáért, és némán könyörgött, hogy Robbie ne kopogtasson azon az ajtón. Ne zökkentse ki őket ebből az utolsó szent pillanatból, mely az édes tudatlanságé.

– Eleanor – szólalt meg az édesanyja, miközben felállt a székről, s fáradtszürke pongyolája lágyan suhogott a bokája körül, amikor az ablakhoz sétált. – Összemaszatolod az üveget – mondta, és gyengéden levette Eleanor kezét az ablaküvegről. Eleanor erőtlenül leejtette a karját, és abban a pillanatban, amikor Anne Sanderson megpillantotta Robbie biciklijét, meghűlt benne a vér, és Eleanor vállára tette a kezét.

Aztán meghallották a rézkopogtató hangját. Kétszeri rettenetes döngés.

– Menjek én, kisasszony? – csilingelt Tilly hangja, vidám cumberlandi tájszólással. Eleanor nővére, Katherine azzal szokta ugratni Eleanort, hogy ő is úgy hangzik, mintha idevalósi lenne, ami mindig feldühítette Eleanort, bár tudta, hogy erre semmi szükség, elvégre itt született. Katherine Wigtonban látta meg a napvilágot, vagyis ő is cumberlandi volt, de gondosan ügyelt arra, hogy egyetlen kiejtett hangjában se hallatsszon a tájszólás.

Anne mozdulatlanul állt az ablaknál, és Robbie biciklijére szegezte a tekintetét. A biciklin volt egy kosár, de elpattant az egyik bőrszíj, így a kosár ferdén lógott az elején.

– Igen, kérlek, Tilly – válaszolta végül Anne kissé erőtlen hangon, miközben megszorította Eleanor vállát. Eleanor lopva az édesanyjára pillantott, és látta, hogy az arcszíne a pongyolához vált hasonlóvá. – Gyere, Eleanor – suttogta Anne, és lassú, kimért léptekkel elindult az előszoba felé.

Az ajtó nyitva volt, a tornácról befújt a hűvös szél. Robbie Sykes a küszöbön állt, egyik kezében szorongatta gyűrött sapkáját, s a másikat, melyben azt a borzalmas, vékony borítékot tartotta, kinyújtotta felé.

– Jó napot, Robbie – lépett elé Anne halvány mosollyal az arcán. – Jöjjön csak be! Borzalmas az idő odakint.

– Nem, köszönöm, asszonyom… – felelte Robbie alázatosan, és Eleanor azon tűnődött, hogy vajon hány táviratot kézbesíthetett, és hány csésze teát utasított vissza már. A háború elmúlt négy évében több mint harminc falubeli férfi veszett oda a fronton. Vajon Robbie kézbesítette az összes táviratot? Olyan volt, mint maga a kaszás, gondolta Eleanor keserűen és némi haraggal is tán, csak ő gyapjúpulóverben, sapkában és sáros csizmában teljesítette a feladatát.

– Ugyan már! – erősködött kedvesen Anne. – Tilly majd bekíséri a konyhába. Azt hiszem, maradt még az ebédből egy kis lekváros sütemény. – Anne elmosolyodott, és kissé remegő kézzel nyúlt a táviratért.

Robbie lehajtott fejjel adta át a borítékot.

– Sajnálom, asszonyom – motyogta, miközben Tilly a vállára tette a kezét, és határozott mozdulattal terelte a konyha felé.

Anne Eleanorra emelte a tekintetét.

– Felolvasnád, drágám? – kérdezte halkan.

Eleanor éppen szólásra nyitotta volna a száját, hogy nemet mondjon, hogy kimondja, ő nem képes rá, de amikor észrevette, hogy az édesanyja meginog, és meg kell kapaszkodnia a márványasztalban, hogy el ne essék, majd úgy megszorítja az asztal szélét, hogy elfehérednek az ujjpercei, szó nélkül kinyújtotta a kezét, és átvette tőle a táviratot.

Felnyitotta a borítékot, és megfogta a papírlapot, de nem nyitotta szét. Mintha ezzel megállíthatná az időt. Aztán hirtelen fény villant az elméjében, s belé hasított a gondolat: az üzenet talán nem is Walterről szól. Talán Jamesről, Katherine vőlegényéről van szó. Hát persze!, gondolta szédítő gyorsasággal Eleanor, s csak egy szemernyi bűntudattal vegyült a megkönnyebbülés. Hát persze! Nem lehet Walter!

Walter nem halhat meg. Most nem, és sohasem. Túlságosan életteli és élénk, túl fontos személy, ehhez mindenképp; a féloldalas mosolyával, a halk nevetésével, s azzal a tekintettel, amellyel a távolba révedt, miközben az ember beszélt hozzá, de persze mindvégig tudta, hogy ő figyel rá. Igazán figyel, és ami még fontosabb: ért. Eleanornak eszébe jutott, ahogy séta közben fütyörészett, zsebre dugta a kezét, vagy ahogy játékosan összeborzolta a haját, ahogy a markába csúsztatta a mentás cukorkát. Eleanor volt a kedvence, mindenki tudta. Katherine azt állította, hogy Walter elkényezteti, de Eleanor szerint ez nem volt igaz. Walter szerette őt. Nem lehet halott.

De miközben kétségbeesetten kavarogtak a fejében a gondolatok, lassan, dermesztően bekúszott a felismerés. Ha Jamesről lenne szó, a távirat nem ide érkezne, hanem a szüleihez Whitehavenbe.

– Eleanor – szólalt meg lágyan Anne, de a hangja valahogy megtört volt. – Kérlek.

Eleanor kinyitotta a táviratot.

– Kedves Tiszteletes úr és Mrs. Sanderson… – kezdte, de a hangja elcsuklott, és úgy érezte, nem kap levegőt.

Anne a mellkasához szorította a kezét.

– Folytasd.

Eleanor remegő lélegzetet vett, és továbbolvasta.

– Kötelességem tájékoztatni önöket, hogy a Hadügyminisztériumtól azt a sajnálatos tájékoztatást kaptuk, hogy… – Eleanor elhallgatott, nem akarta kimondani a szavakat, mintha az élettelen betűket a felolvasás változtatná valósággá, Anne pedig csak lehunyt szemmel bólintott, így Eleanor erőt vett magán, és folytatta. – …Walter Sanderson hadnagy, határőrezred, második zászlóalj, 1918. november 5-én elhunyt…

Leengedte a kezét, képtelen volt továbbolvasni. Walter halott. Már napok óta halott, a háború vége előtt alig egy héttel távozott az élők sorából. Olyan felfoghatatlanul igazságtalan volt az egész, hogy Eleanor legszívesebben ordított volna dühében, s gyerekesen toporzékolt volna azt kiabálva, hogy ez egyszerűen nem lehet igaz.

– Fejezd be, drágám – kérlelte halkan Anne.

– Azt írják, a teljes jelentést postán fogják megküldeni – felelte Eleanor tompán. A tomboló düh egy pillanat alatt tovaszállt, és a helyét üresség vette át, amivel minden kétséget kizáróan jobban jár, gondolta, mert azt is tudta, hogy ha a gyász teljes erejével ránehezedik, teljesen maga alá temeti az érzés.

Anne lassan bólintott.

– Gondolom, a parancsnoka majd küld egy személyesebb levelet is – mondta, és tett pár lépést az előszoba felé.

– Ez engem nem érdekel – tört ki Eleanorból a vád. – Hogy tudsz ilyesmire gondolni egyáltalán?

Walter halott! Az ő szeretett bátyja, gondoskodó tekintetével és játékos mosolyával, sötét hajával, ami mindig összevissza állt, hacsak meg nem zabolázta a frizuráját. Halott, és soha többé nem jön vissza már, soha többé nem mosolyog rá, soha többé nem pöcköli meg az állát…

A gyász óriási hulláma már készen állt rá, hogy elárassza egész valóját, és már fordult is dühösen, neheztelve az édesanyja felé, hogy gyerekes vádakat zúdítson rá, miszerint nem is törődik ezzel az egésszel igazán, de amikor meglátta az előszobában görnyedező Anne-t, ahogy fogja a hasát, a szavak elhaltak az ajkán.

– Anya! – kiáltott fel, és azonnal odarohant hozzá. Átkarolta, mire Anne összeroskadva ráhelyezte a súlyát, Eleanor pedig alig bírta megtartani az édesanyját.

Tilly bizonyára meghallotta a kiáltását, mert kiszaladt a konyhából. Szorosan a nyomában Robbie Sykes; rémültnek tűnt, és mintha bűntudat gyötörte volna, amiért azt a szörnyű táviratot ő adta át. Mintha az ő hibája lenne ez az egész.

– Minden rendben lesz, Mrs. Sanderson – mondta halkan Tilly, miközben Anne vállára tette a kezét. – Minden rendben lesz – ismételte, majd Eleanorra emelte a tekintetét. – Hol van a tiszteletes úr?

– Apa? Carmichaeléknél. – Egy falubeli fiú gyászoló szüleit vigasztalta, akik éppen a fegyverszünetet megelőző napokban veszítették el a fiukat. Alig néhány órája még Eleanor épphogy felfogta veszteségük súlyát, s az együttérzésnek csupán röpke, múló hulláma futott rajta át. Persze rendkívül igazságtalannak tűnt az egész. Hogy veszítheti el egy fiatalember éppen a háború vége előtt az életét? De a szülők iránt érzett szánakozás eltörpült a most érzett pusztító, mindent elsöprő fájdalom mellett. Érezte, hogy a feltörni készülő zokogás feszíti a mellkasát, és nagyot nyelt, hogy visszatartsa a sírást.

– Eleanor kisasszony – szólt rá élesen Tilly. – Most jól figyeljen rám! Fel kell vinnünk az emeletre és le kell fektetnünk az édesanyját – magyarázta, majd némi együttérzéssel a tekintetében Robbie-ra pillantott. – A legjobb lesz, ha maga pedig indul most már.

Robbie lesújtva nézett rá, majd bólintott, és elindult az ajtó felé.

Eleanor a még mindig betegesen sápadt édesanyjára pillantott. Anne egészségi állapota mindig törékeny volt, bár ezt nem sokan tudták, hiszen a vasárnapi iskolában hétről hétre szorgalmasan végezte tanítói feladatát, gyakran meghívta vacsorára a gyülekezet tagjait, vagy délutáni teára a hölgyeket. Mindig szívélyesen fogadta a vendégeit, legyen az bárki, és a háttérbe szorította a saját szükségleteit annak ellenére, hogy olykor napokba telt, hogy egy-egy ilyen alkalom után kipihenje magát.

Miközben az édesanyját nézte, Eleanor azon tűnődött, vajon mennyi időbe telik majd felocsúdni a megrázkódtatásból. Fel lehet-e valaha épülni abból, hogy az ember elveszítette a gyermekét? És a bátyját?

– Gyere, anya – mondta kissé remegő hangon. – Feküdj le szépen, hozok egy csésze teát, meg meleg téglát a lábad alá.

A mozgása merev volt, mintha a teste fából volna; egy báb, aminek egy láthatatlan kéz zsinórral húzza a tagjait, pontosabban rángatja, olyan szaggatottak voltak a mozdulatai. Lehunyta a szemét, s az arca annyira élettelennek tűnt, hogy Eleanorban meghűlt a vér. Eleanor szótlanul felvitte az édesanyját a lépcsőn, majd végigkísérte a hálószobához vezető folyosón.

A hálószobában aztán felhajtotta az ágytakarót, és segített az édesanyjának levenni a cipőt, miközben Anne szótlan és engedelmes volt, mint a kisgyerek, aki készségesen felemeli először az egyik, majd a másik lábát, hogy Eleanor le tudja húzni róla a cipőt. Anne az ágyra dőlt, Eleanor pedig betakarta. Egészen az álláig felhúzta a takarót, s Anne olyan sápadt volt, hogy az arca szinte egybeolvadt a halvány párnahuzattal.

– Csinálok egy kis meleget itt – suttogta Eleanor. Fogta a piszkavasat, és kissé ügyetlenül megpiszkálta a szenet; a tűz életben tartása általában Tilly reszortja volt. Felegyenesedett, és közben azt kívánta magában, bárcsak volna még valami, amit megtehetne az édesanyjáért. Arra gondolt, bárcsak tudná, mit kellene tenni ilyenkor, hogy kicsit jobb, elviselhető legyen az egész.

De soha nem lesz jobb; a dolgok soha többé nem térhetnek vissza a régi kerékvágásba.

Eleanor pislogott, a szoba szemlátomást elmosódott a szeme előtt. Walter halott… Ez lehetetlen… nem fordulhat elő…

Eleanor lelki szemei előtt megjelent a bátyja, amikor legutóbb – utoljára – a nyári szabadságra hazatért. Az édesanyja akkor is aggódott kissé, mert Walter sápadtnak és kimerültnek tűnt. Ám amikor szép időben odakint üldögéltek a kertben, Walter belement, hogy játsszanak egy kis pétanque-ot a pázsiton, és évődve piszkálta Eleanort a frizurája miatt, amit ő kétségtelenül eltúlzott kissé, mert felnőttesebbnek akart tűnni a családja előtt. Tizenkilenc éves volt, és udvarlója még nem akadt, nem keltette fel senki érdeklődését, még apró vagy jelentéktelen flörtök sem fordultak elő, és miután a háborúban rengeteg fiatalember megsebesült vagy életét veszítette, a románcnak a jövőben sem adatott sok esély.

De most még ez sem számított. Csak Walter járt a fejében és a tény, hogy ő már nincs többé. Bár felfoghatatlan volt az egész, elöntötte a borzalmas, rideg üresség, így a szíve mélyén tudta, érezte, hogy igaz ez a képtelenség. Félt belegondolni, mi történne, ha megpróbálná megpiszkálni ezt az ürességérzést – talán olyan érzelmek törnének fel belőle, amiket képtelen volna elviselni. Ám azzal is tisztában volt, hogy ezek az érzések csak gyűlnek és gyűlnek majd, s előbb-utóbb úgyis utat találnak maguknak felfelé: mígnem hatalmasra duzzad az egész, s végül átszakad a gát és elárasztja a testét, majd felemészti őt az érzés, és az élet nem lesz egyéb, mint folytonos gyász.

– Köszönöm, Eleanor – szólalt meg Anne. A hangja távoli volt, a szeme még mindig lehunyva. – El kell mondanod a mamának, tudod. Meg édesapádnak is. – Egy apró sóhaj tört fel belőle. – És Katherine-nek, amikor visszajön Carlisle-ból.

– Én képtelen vagyok…

Erre Anne kinyitotta a szemét, és halvány, együttérző mosolyt küldött felé.

– Tudom, hogy nehéz, drágám. Lehet, hogy kicsit el is kényeztettünk.

– Elkényeztettetek? – pislogott döbbenten Eleanor. – Nem érzem úgy, hogy elkényeztetett lennék – vágta rá élesen, s a gyermeki sértettség könnyebbnek tűnt, mint az elviselhetetlen gyász. – Nem várhatod el tőlem, hogy én közöljem velük a szörnyű hírt, anya! Nem volna korrekt.

Anne újra lehunyta a szemét.

– Kérlek, Eleanor! Nekem nincs hozzá erőm. De neked van. Fiatal vagy, csupa tűz, csupa szenvedély… – halt el a hangja hirtelen, és Eleanor rémülten arra gondolt, hogy talán elájult vagy elaludt.

– Anya…

– Kérlek – suttogta Anne lehunyt szemmel, és Eleanor ismét lenyelte a könnyeit, mert a torkában megint érezte azt a fojtogató, égető gombócot.

– Megyek, és elmondom a mamának – mormogta, és elhagyta a szobát.

Odalent Tilly a konyhában kuporogva sírdogált csendben a szakácsnővel, Mrs. Stantonnal. Eleanor hallotta a halk duruzsolást s a szipogást, miközben az előtérben felvette a kabátját, és kilépett a szabadba. Zord idő volt, napok óta esett, s az erős szél miatt oldalba kapta az ember a hideg esőt, az ég szürke volt, és nyomasztó. Eleanor a könyörtelen szélben behúzta a nyakát, és nekivágott az útnak a templom felé: elhaladt a régi szegecses ajtók mellett, majd miután befordult a sarkon, a megkopott palakő járdán folytatta útját az özvegyi lak felé.

Édesapja valamivel több mint egy évtizede építtette a házat Anne édesanyjának, miután elveszítette a férjét. Édesapja a saját szülei halála után jutott egy kis pénzhez, és tudta, hogy a felesége szeretné, ha az édesanyja közel lakna hozzá.

Furcsa kis ház volt egy dombszerű földnyelven a templom túloldalán. Az udvar hátsó, fallal körülvett kertjéről úgy tartották, hogy egykor, még a reformáció előtt a kolostor fűszerkertje volt. Nagymama a háború kezdete óta művelte a kertet, Tilly meg Mrs. Stanton, valamint Mr. Lyman közreműködésével burgonyát és salátát termesztett, bár Mr. Lyman már túl idős volt, és reumás, ezért nem vállalt többet a sövény lecsipkedésénél és a tanácsadásnál.

Eleanor nehéznek érezte a testét, mintha súlyos kő nehezedne rá. Elhaladt a kőfal mellett, majd az özvegyi ház bejáratához ért. A ház olyan volt, akár egy kisebb, tornyos kastély, nagymama gyakran „édesapád hóbortjaként” hivatkozott rá.

– Nekem mindig úgy tűnt, mintha hercegi címre vágynál – csipkelődött egyszer nagymama, és Eleanor pontosan emlékezett rá, hogy az édesapja egy darabig valóban úgy járt-kelt, mintha kék vér csörgedezne az ereiben. Szerették ugratni egymást, a nagymama és apa, és Walter gyakran csatlakozott hozzájuk, mert belőle sem hiányzik a drámaiság. Hiányzott… javította ki Eleanor önmagát. Merthogy Walter nincs többé. Walter elment.

Walterre gondolni olyan volt, mintha felszakítaná a friss sebét. Eleanor felnyögött a hirtelen fájdalomtól. Ott állt a nagymama háza előtt, s megingott, mert újra és újra rátört a sokkoló felismerés, miközben felemelte a kezét, hogy kopogjon az ajtón. Már majdnem megragadta a nehéz rézkopogtatót, de abban a pillanatban úgy érezte, hogy képtelen rá.

És végül nem is volt szükség rá, mert nagymama bizonyára észrevette a közeledtét, és maga nyitotta ki az ajtót. Sápadt volt, az ajka megfeszült.

– Eleanor, drágám! Gyere be, mielőtt teljesen elázol – terelte be a vállánál fogva Elizabeth Chorley a házba az unokáját. Eleanor pont olyan merev léptekkel ment befelé, mint ahogy az édesanyja baktatott a hálószobájába nemrég.

– Nagymama… – kezdte, de torkán akadt a szó.

– Egy szót se, kedvesem. Melegedj fel, száradj meg előbb. Szörnyű ma az idő. Máris bőrig áztál, pedig csak a temetőn vágtál át. Mindjárt hozok neked egy forró teát.

Eleanor hagyta, hogy nagymamája a nappaliba vezesse. Az ablakok az utcára néztek, most sár borította a járdát. A házvezetőnő, Mary Sutherland kezében egy tálcával odasietett hozzá.

– Így, ni – mondta, és letette a tálca teát. – Kortyolj valami forrót.

Eleanor leült, és Maryre szegezte a tekintetét. Eddig sosem foglalkozott az asszonnyal különösebben, ha egyáltalán gondolt rá. De most az eszébe jutott, hogy Mary is megözvegyült ebben a szörnyű háborúban: a férje néhány hónapja halt meg Havrincourtnál. Egy kisfia is van, még babakorú, talán Ben a neve. Eleanor édesanyja egy ezüstcsörgőt ajándékozott neki a keresztelőjére, és amíg Mary dolgozott, a nővére vigyázott rá, aki szintén özvegy volt.

Mary Eleanor kezébe nyomta a teát, Eleanor pedig a porceláncsészére nyomta az ujjait, és hagyta, hogy átjárja a belőle sugárzó megnyugtató forróság, de alig egy másodperccel később megint rázúdult az egész szörnyűség.

Walter.

– Nagymama…

– Ne mondj semmit. Még ne – rázta meg a fejét Elizabeth, és szorosan összepréselte az ajkát. – Még ne – ismételte, és Eleanor hirtelen megértette, hogy a mama tudja.

– Honnan…? – tette fel Eleanor a kérdést, mire Elizabeth szomorkás mosolyt küldött felé, majd a papucsra mutatott Eleanor lábán.

– Mi másért jöttél volna el így, ilyen időben hozzám, egy szál papucsban? – kérdezte, és újra összepréselte kissé megremegő ajkát. – Gondolom, nem tudsz részleteket – tette hozzá kisvártatva, mire Eleanor megrázta a fejét.

– Csak egy táviratot kaptunk.

Elizabeth bólintott, és az ingujjából előhúzott egy kis csipkés vászon zsebkendőt. Megtörölgette a szemét – a gyásznak mindössze ennyi teret engedett –, majd vett egy mély levegőt.

– Édesanyád nagyon rosszul fogja viselni – mondta. – Természetesen apád is összeroskad majd a súly alatt. Az egyetlen fia… – Megrázta a fejét, és újra nagyot sóhajtott. – De Anne… tudod, hogy ő veled ellentétben nem olyan erős.

Ez volt a második alkalom az elmúlt egy órában, hogy Eleanort a családtagjai erősnek titulálták, és ő legszívesebben a nagymamája torkának ugrott volna, és hevesen tiltakozott volna, miszerint ő bizony egyáltalán nem olyan erős. Ahhoz pedig, hogy mások helyett is ő tartsa magát, végképp nem volt benne erő.

De még mielőtt megmukkanhatott volna, Elizabeth egyetlen pillantással belefojtotta a szót.

– Erősnek kell lenned, Eleanor! Az édesanyádért. A te vidám, derűs természeted nagy adomány. Katherine nem fog tudni helytállni, ráadásul a vőlegényéről is gondoskodnia kell.

– De James még haza sem jött – tiltakozott Eleanor. – És amúgy is… Miért éppen ő éli túl, miközben Walter belehal? Ő az oka, tudod jól! Ő erősködött, hogy csatlakozzanak a…

– Ezt meg se hallottam, Eleanor! – szólt közbe Elizabeth. – Nem gondolhatod komolyan!

– Dehogynem! – vágta rá Eleanor. A haraghoz való ragaszkodás könnyebb volt, mint a gyász. – Bárcsak inkább James halt volna meg Walter helyett! Én már abban sem vagyok biztos, hogy Katherine igazán szereti. Alig szóltak egymáshoz, amikor utoljára itthon járt…

– Elég! – csattant fel Elizabeth hangja, mint az ostor. Eleanor megszeppenve, zavartan pislogott, hogy megdorgálták. – Tizenkilenc éves vagy, Eleanor, szinte kész felnőtt! Meg kell tanulnod befogni a szád.

Eleanor lehajtott fejjel bámulta a sáros cipőjét.

– Annyira igazságtalan ez az egész – motyogta.

– Valóban, de Isten igazsága nem olyan, mint a miénk. Mi azt akarnánk, hogy minden a mi akaratunk szerint történjen, de a dolgok nem így működnek.

– De miért? Ha Isten a Mindenható, akkor így is intézhetné.

– Ó, Eleanor! – sóhajtott Elizabeth, majd az unokájával szemben leült a székre. Az arcát szürkésre színezte a fáradtság és a fájdalom. – Ha teológiai vitába bocsátkoznál, apáddal beszélj. De hidd el, attól még, hogy valami rossz történt…

– Valami rossz?! – kiáltott fel Eleanor. – A lehető legrosszabb, nagymama!

– Még a lehető legrosszabb történések, a legnagyobb tragédiák sem változtatnak az alapigazságon: Isten hatalmasabb mindennél, Eleanor – felelte Elizabeth rendíthetetlen magabiztossággal.

Isten ebben a pillanatban nem tűnik olyan hatalmasnak, gondolta Eleanor, de tisztában volt vele, hogy értelmetlen volna vitába szállnia a nagymamájával, ahogy haragudni Istenre sem volna jó megoldás. Semmin sem változtatna, és nem hozná vissza Waltert.

– Légy erős, Eleanor – mondta Elizabeth halkan. – A családodért. Walterért. Te is tudod, hogy ő azt szeretné, ha olyan vidám és derűs maradnál, mint amilyen mindig voltál. – Mély lélegzetet vett, és mosolyogni próbált. – És ha úgy éreznéd, hogy túl sok lett minden, és ki akarnád sírni magad, gyere el hozzám – tette hozzá, mire Eleanornak összeszorult a torka, ezért válaszul csak bólintott.