Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

SZEMÉLYEK

ELSŐ FELVONÁS

MÁSODIK FÖLVONÁS

HARMADIK FÖLVONÁS

NEGYEDIK FÖLVONÁS

ÖTÖDIK FÖLVONÁS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Pierre Corneille

CID

fordította:
Radó Antal

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-229-0 EPUB
ISBN 978-963-678-230-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

a mű eredeti címe:
le Cid

első kiadás: 1637.
első magyar nyelvű kiadás: 1889.
az elektronikus változat
az első magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Jacques Callot (1592 – 1635)
Les Caprices Series B, 1620-ban kiadott könyvében
közölt ábra részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

SZEMÉLYEK

Don FERNANDO, Kasztília első királya
Donna URRACA, Kasztília infánsnője
Don DIEGO, don Rodrigo atyja
Don GOMEZ, gormazi gróf, Ximena atyja
Don RODRIGO, Ximena kedvese
Don SANCHO, szerelmes Ximenába
Don ARIAS, kasztíliai nemes
Don ALONSO, kasztíliai nemes
XIMENA, don Gomez leánya
LEONÓRA, az infánsnő nevelőnője
ELVIRA, Ximena nevelőnője
A hercegnő egy apródja

A történet helye Sevilla.

ELSŐ FELVONÁS

Ximena szobája

ELSŐ JELENET

Ximena. Elvira

XIMENA.
Elvira! hát való mindaz mit elbeszéltél?
Apám szavaitól egy hanggal el nem tértél?

ELVIRA.
Még most is kötve tart, úrnőm, a bűvölet!
Becsüli Rodrigót, miként te szereted.
S ha nem csalatkozom és jól lelkébe látok,
Maga kívánja majd viszontszerelmi lángod’.

XIMENA.
Oh tedd meg kedvemért, mondd újra el nekem,
Miért hiszed, hogy ő helyesli érzetem?
Oh mondjad újra el, ismételd, mit reméljek?
Akárhányszor hallom is, nem tarthatom elégnek,
Ígérd bár százszor is, hogy édes-szabadon
Szerelmem nemsoká’ majd kimutathatom.
Mit mondott afelől, hogy pártfogásod végett
Sancho meg Rodrigo mint ostromolnak téged?
És kettejük közül nem sejtethetted-é,
Hogy szívem, mint hajol az egyik rész felé?

ELVIRA.
Úgy festém szívedet, hogy közönyös egészen:
«Nem buzdít, nem riaszt sem e, sem ama részen.
Nem néz se zordonan s nem túlontúl kegyes:
Apjától várja csak, hogy hitvese ki lesz.»
E hódolásod őt egészen elragadta;
Mutatta mosolya, örvendő arculatja.
Ismétlem újra is, mivelhogy óhajod,
Hogy akkor sebtiben mit monda rólatok:
«Így kellett szólnia! Rá méltók mindketten;
Mindkettő hű, nemes, csatában rendületlen;
Ifjú ez is, az is, de már szemükben ég
A nagy elődjeik mutatta hősiség.
Kivált nézd Rodrigót; nincs arcán egy vonása,
Amely ne vón’ erő és büszkeségnek mása!
Házában harcosok oly bőven teremnek,
Hogy ott babér között szülik a gyermeket!
Apjának erejét, a maga idejében,
Míg nem rontá a kor, bámulták csodaképen!
Győzelme annyi van, mint arcain redő:
Ezek beszélik el, mi volt régente ő.
Várom fiától is, mit láttam az apától -
Egy szóval, szeretem, ha lányom hozzá pártol.»
S ezzel tanácsba ment. Az óra nógatta
S így e beszélgetés nem tarthatott soká.
De pár szavából is jól kiviláglott már az,
Hogy kérőid között könnyű neki a válasz.
Ma tűz ki nevelőt fiának a király
S e díszes rang, tudom, bizonnyal néki jár.
Ez kétes nem lehet; oly ritkák hős erényi,
Hogy versenytárs felől nem is lehet beszélni.
Miként páratlanok magasztos tettei,
Úgy ezt a rangot is más nem remélheti.
S mivelhogy Rodrigo már apját rá is vette,
Hogy a tanács után ma szóljon ügyetekbe’:
Beláthat’d, jobb időt hogy nem választhatott
S hogy gyorsan célhoz ér mindegyik óhajod.

XIMENA.
És mégis úgy vagyok háborgó keblemmel,
Hogy ez a nagy öröm lenyomja - szinte nem kell!
Egy röpke pillanat s a végzet arca más -
Nagy üdvöt, reszketek, követ majd nagy csapás!

ELVIRA.
Meglásd, csalatkozol e hiú remegésben!

XIMENA.
Jerünk hát, édesem; várjuk be, bármi lészen.

MÁSODIK JELENET

Az infánsnő, Leonóra, Egy apród

AZ INFÁNSNŐ.
Keresd föl íziben Ximénát; mondd, hogy én
Már várom őt nagyon; miért nem jő felém?
Baráti szívemet búsítja késedelme. (Apród el.)

LEONÓRA.
Úrnőm! nap nem múlik, hogy ily vágyad ne kelne
S bármely nap szólsz vele, mindennap kérdezed,
Szerelmi viszonya mely ponthoz érkezett?

AZ INFÁNSNŐ.
Nem ok nélkül. Hiszen majd’ kényszerítenem kell,
A sebző nyilakat hogy befogadja keble.
Szereti Rodrigót s tőlem nyerte csupán,
S Rodrigo közönyét csak én, én oszlattam!
Én vertem láncait e szerető szíveknek,
Hát érdekelhet is, hogy mily soká epednek.

LEONÓRA.
És mégis, asszonyom, te a jobb híreken
Oly bánatot mutatsz, mely túlságig megyen.
E szerelem, amely vígságot áraszt rájuk,
Szívedbe’ nem okoz csak mély szomorúságot?
Ha sorsuk érdekel s így pártjokat fogod,
Boldogtalan lehetsz, midőn ők boldogok?
Szavam tolakodó... bocsásd e merészséget...

AZ INFANSNŐ.
A titkolt szenvedés kétszerte jobban éget.
Oh halljad végre meg, miként harcoltam én,
S itt bent hogy’ küzd ma is az ostromolt erény.
Kényúr a szerelem s nem gondol semmi gáttal;
Ez ifjú lovagot, kit másnak adtam által,
Szeretem.

LEONÓRA.
Szereted?

AZ INFÁNSNŐ.
Oh nyúlj szívem fölé!
Urát hogy említették: mint reszket, érzed-é?
Hogy ráösmert legott!

LEONÓRA.
Hercegnőm, megbocsásd,
Ha vakmerő szavam ily érzetet hibáztat.
Így elfelejthetted királyi véredet,
Hogy ő, ki csak lovag, szívedhez férhetett?
S mit szólna urunk? mit szólna a nemzet?
Eszedbe sem jut-é, oh szólj, ki az ki nemzett?

AZ INFÁNSNŐ.
Oly jól eszembe jut, hogy inkább vesszek el,
Mintsem felejteném, mit rangom követel.
Elmondhatnám ugyan, hogy a nemes kedélyben
Más nem gyújt lángokat, csak egyedül az érdem;
És szenvedélyemet ha védelmezni kén’,
Ezer nagy példa van, mikkel kimenteném:
De hírem vészbe’ forog s én nem utánzom őket -
Szerelmem bármi nagy, erőmön mégse’ győzhet.
Királylány vagyok én, ezt hajtom szüntelen,
És hozzám nem való, a ki nem fejdelem!
És látva, szívemet hogy meg nem védi semmi,
Odaadtam másnak azt, mit el nem mertem venni.
Most már Ximena van helyettem láncain -
Én szítottam fel tüzük’, eloltani lángjaim.
Ezért hát ne csodáld, ha szívem kínos láza
Nem győzi lesni már, mikor mehetnek nászra.
Nyugalmam ezen áll; hiszen a szerelem,
Ha csak reményből él, meghal reménytelen’!
Kialszik ez a tűz, ha tápláléka nincsen,
És végzetem ma rám bármily vadul tekintsen:
De kettejük között ha létrejön a nász:
Reményemnek halál, szívemnek gyógyulás!
Ám addig bánatom hajh! kínos elviselnem:
Mert esküvőjükig Rodrigón csüng a lelkem.
Munkálok, vesszem el, és fáj elvesztenem, -
E titkos bú ezért rágódik testemen!
Mardossa lelkemet, hogy kényszerít a végzet,
Sóhajtanom olyanért, mit kéne hogy lenézzek.
Két más-más részre vált vívódó szellemem:
Itt bátorság lakik, amott meg szerelem.
Rám végzetes e nász; szívem kívánja s féli -
Hogy teljes üdvöt ád, ah! nem merem remélni.
Szerelmem és hírem oly drága két dolog,
Hogy megleszen e frigy, vagy sem: belé halok!

LEONÓRA.
Ha úgy van, asszonyom, már többet nem beszélek,
Csak szenvedésiden együtt kesergek véled.
Imént megfeddtelek, most szánlak. De ne bánd!
Mert bárminő bajod, mely jó s vad egyaránt:
Erényed harcba ront csábjával s erejével,
Hiába támadás, és hasztalan csalétek -
Majd győzesz, szellemed többé nem háborog,
Erényed s az idő - reméld - segíteni fog.
S bízzál Istenben is; jósága s bölcsessége
Nem hagyhat ily erényt ily hosszú kínban égve!

AZ INFÁNSNŐ.
Leghőbb reményem az: remény nélkül legyek!

AZ APRÓD.
Miként parancsoltad, Ximena közeleg.

AZ INFÁNSNŐ (Leonórához).
Tartsd kissé szóval őt emitt a nagy terembe’.

LEONÓR.
S te újra itt maradsz, évődve és merengve?

AZ INFANSNŐ.
Ah nem! De azalatt, sebem bármint is ég,
Kissé közömbösebb, víg arcot öltenék,
Aztán megyek.

(Leonóra s apród el.)

Nagy ég! Mely enyhét tőled várja:
A kínnak, mely gyötör, mikor lesz határa?
Oh végre biztosítsd nyugtom’ s becsületem’,
Hogy leljem üdvömet a mások üdviben.
Három szív egyaránt csüng egy szent köteléken:
Vagy gyorsítsd hát emezt, vagy több erőt adj nékem!