Leigh Rivers

Insatiable

A kielégíthetetlen

A mű eredeti címe: Insatiable – The Edge Of Darkness #1

Fordította: Lukács Andrea

Copyright © 2023 Leigh Rivers

Hungarian translation © Lunkács Andrea 2026

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635805990

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Figyelmeztetés a tartalommal

kapcsolatban

Ez a trilógia sokak szerint sötétebb, mint a pokol legmélyebb bugyra.

A kielégíthetetlenben számos kink található, mint például az exhibicionizmus, a birtokló és mérgező viselkedés, a dicséret és lealacsonyítás, légzéskontroll, fegyverrel való játszadozás, valószínűleg túl sok fojtogatás, és egy holttest melletti szex. Ezenkívül élethű szexjelenetekre és erőszakos tartalomra számíthatnak, sor kerül a nemi erőszak, a terhesség elvesztése, a megkísérelt öngyilkosság és sok más, esetleg felkavaró téma említésére.

A részletes listát itt találják:

https://authorleighrivers.com/content-warning/

Az ön lelki egészsége rendkívül fontos számomra. Azoknak az olvasóknak, akiket a felsorolt témák érzékenyen érintenek, nem ajánlom ezt a történetet.

Azoknak a jó kislányoknak ajánlom, akik szeretnek a sötétben táncolni, miközben az ördög figyeli őket

Előszó

Kade

Hat évvel ezelőtt

Kurvára utálom az embereket.

Különösen a bulikat.

Lehet, hogy ez a tizenötödik szülinapi bulim, ám ez még nem jelenti azt, hogy részt is fogok venni az ünneplésben, ahogy az ikertestvérem folyton nyaggat. Nem szeretem a figyelmet, sem az emberek között lenni úgy általában.

Anyám azt mondta, tarthatunk közös bulit. Már évek óta így csináljuk. De a francba… utálom. És ha még egyszer meghallom a Single Ladiest, akkor tényleg kiakadok. Az ég szerelmére, a legtöbb résztvevő még csak tizennégy éves, és animekarakterekért rajong!

Kénytelen voltam elszökni és visszajönni a szobámba, ahogy mindig szoktam.

Kulcsra kellett zárnom az ajtót, mert nem akarom, hogy bármelyikük is elárulja anyámnak, hogy az erkélyen dohányzom. Ewan, a mostohaapám a múlt héten rajtakapott, amikor a medenceházban füves cigit szívtam, és azt mondta, ha megint ilyet csinálok, elmondja anyámnak.

Senki sem akarja, hogy az a nő kiabáljon vele, mivel baromi félelmetes.

Szeretek egyedül, a saját teremben lenni, ahol nem zavar senki. A kulcs benne van a zárban, rátoltam a reteszt és még egy széket is odatettem a kilincs alá. Így senki sem tudja megzavarni a nyugalmamat.

Inkább töltöm meg a tüdőmet füsttel.

Igazából furcsán érzem magam. Az emberek talán úgy gondolják, hogy nagyszerű a figyelem középpontjában lenni, amikor besétálnak egy szobába, de én ki nem állhatom. Sokkal inkább szeretnék láthatatlan lenni. Annak örülnék, ha senki sem tudná, ki vagyok, senki sem ismerné a családom történetét, és nem követne el mindent csak azért, hogy beszéljen velem.

Nem akarják megismerni az igazi énemet, valójában nem.

Nyugat-Skócia egyik leghatalmasabb kúriájában lakunk, ezért sokan azt gondolhatják, hogy nehéz megtalálni a szobámat, azt a szárnyat, ahol én vagyok. De sajnos sikerül nekik, és ha még egy ember bekopog az ajtómon, a szemébe nyomom a cigimet.

Vissza kellene mennem a buliba, mielőtt anyám vagy Ewan bedörömbölne az ajtón és prédikálna, mégsem vagyok képes bemenni az erkélyről.

Mert felkeltette valami a figyelmem.

A lánynak fogalma sincs róla, hogy őt nézem.

Távol a többiektől, távol a bulitól egy sötét hosszú hajú, fekete miniruhás lány ül a medence partján és a vízbe lógatja a lábát.

Van benne valami, ami megragadta az érdeklődésem, ezért továbbra is őt nézem.

Szeretem távolról figyelni az embereket. Tanulmányozom a viselkedésüket, az arckifejezésüket, a testbeszédüket és a hanglejtésüket bizonyos helyzetekben. Szándékosan hozom őket kényelmetlen helyzetbe, hogy megnézzem, hogy reagálnak rá. A tanáraim állandóan panaszkodnak emiatt a szüleimnek.

Anyám rám szólt, hogy hagyjam abba, pedig ez egy remek időtöltés, és így megérthetem azokat a dolgokat is, amik nem jönnek nekem természetesen.

Oldalra döntöm a fejem, és megbabonázva bámulom a lányt.

Miért nincs a buliban? És ki a franc ő? Még sosem láttam ezelőtt.

Nem tudom levenni róla a szemem… de nem is akarom. Képtelen vagyok elfordítani a fejem, miközben a csillagos eget bámulja. Biztosan fázik. Szeptemberben itt majdnem olyan hideg van, mint a kibaszott Északi-sarkon.

Talán le kellene vinnem neki a pulcsimat és…

Mi? Pofa be, Kade!

Elnyomom a cigit, aztán a csikket az erkély párkánya alá rejtett hamutálba teszem, majd miközben felveszem az edzőcipőmet, még mindig a titokzatos lányt bámulom.

Anyám bármelyik pillanatban feljöhet, hogy lehívjon a szülinapi tortához. Legyezem a levegőt, hogy eltüntessem belőle a cigiszagot, aztán légfrissítőt fújok szét.

Csipog egyet a telefonom a zsebemben, és miközben fogat mosok, gyorsan kiveszem. A két legjobb barátommal közös csoportba érkezik egy üzenet. Dez dühös, amiért nincs itt. Base pedig azt kérdezi, el akarok-e menni egy igazi buliba, aztán orosz szavakat ír, amiket nem értek.

Mielőtt visszaírhatnám, hogy igen, lépteket hallok.

Előreejtem a vállam. Kezdődik.

– Kade! – kiáltja anyám az ajtó másik oldaláról.

A szememet forgatom, visszateszem a fogkefémet a tartóba és kikapcsolom a telefonom képernyőjét.

– Ott vagy bent?

Félreteszem a széket, és elhúzom a reteszt.

– Igen.

Amikor kinyitom az ajtót, ott áll karba tett kézzel és mérgesen néz rám, a lábfejével dobol a földön. Alacsonyabb nálam, a haja szőke, nem is hasonlít az én sötét hajamra. A szeme olyan, mint az enyém, kék és álmos, ő azonban dühösen néz rám, miközben én unottan bámulok.

– Már megint cigiztél? A lépcsőről éreztem a szagát.

– Nem – hazudom, aztán elmegyek mellette és elindulok le a csigalépcsőn, amit a mostohaapám, Ewan tervezett nekem.

– A testvéred téged keresett. Lemaradtál a tortáról.

A fejemre teszem a kapucnit, összehúzom a madzagot, és felmordulok, amikor zsebre dugom a kezem. Luciella volt mindig is az aranygyermek, a kedvenc, aki soha nem okozott fejfájást anyámnak és Ewannak. Mindketten még a földet is megcsókolják, amin jár. Én nem olyan vagyok, mint ők. Én nem olyan vagyok, mint az ikerhúgom.

Luciellát sosem fogják azon kapni, hogy tizenhárom évesen cigizik vagy iszik, és biztosan nem fogja hazahozni a rendőrség, miután megütött egy rendőrtisztet.

Aki mellesleg megérdemelte.

Biztos vagyok benne, hogy engem mindenki fekete báránynak tart. Olyan vagyok, akitől mindenki retteg, amikor összejön a család. Régen még érdekelt, és megpróbáltam beilleszkedni, most viszont már jobban szeretek egyedül lenni… magányos farkas vagyok. Ők távolságot tartanak tőlem, és én is tőlük.

Anya még próbálkozik, valószínűleg túlságosan is.

Azt hiszi, nem hallottam, amikor a telefonba panaszkodott apámnak a „hangulatingadozásaimról”, könyörgött, hogy segítsen neki kezelni az „érzéketlen” kamasz fiát. Én viszont nem vagyok teljesen érzelemmentes robot. Fontos nekem Dez és Base, és ha nem megy az agyamra, akkor Luciella is. Nem látom értelmét, hogy ostoba szabályokat kövessek vagy olyan érzésekről beszélgessek, amiket nem igazán értek.

Nincs semmi baj azzal, amilyen vagyok. Még apa is azt mondja, hogy különleges vagyok és sose sértődjek meg azon, ahogyan mások látnak engem.

Alighanem ő az egyetlen ember ezen a földön, aki igazán megért, pedig több ezer kilométerre él innen egy elmegyógyintézetben. Sok bűnt követett el, ezért túl veszélyesnek ítélték ahhoz, hogy emberek között éljen.

Kurvára ígéretes rám nézve, hogy emlékszik, amikor ő is ugyanúgy érezte magát, mint most én.

A híres Tobias Mitchell, az amerikai pszichopata. Az elmebeteg gyilkos, aki a világ minden hírcsatornáján szerepelt már. Könyörtelennek és kiszámíthatatlannak bélyegezték. Veszélyesnek. Fenyegetést jelent az életre. Mégis amikor meglátogatom abban az intézetben, ő egy gondoskodó apa, aki mindent tudni akar arról, mi történik az életünkben. Próbál a lehető legjobban részt venni benne, és úgy néz anyámra, mintha ő lenne az egyetlen nő a világon. Csak úgy sugárzik a szeméből a rajongás.

Habár egyszer megpróbálta megölni őt.

Igen. Megtarthatja magának az őrültségét. Nekem van sajátom.

A mostohaapám a születésem óta az életem része, és megtesz mindent, amit csak tud. Bokszedzésekre visz, hogy kialakuljon köztünk egy apa-fiú kapcsolat, ahogyan a féltestvéremmel, Jasonnel is tette. Jason viszont már felnőtt, saját élete van, ezért úgy tűnik, Ewan most hozzám próbál közelebb kerülni.

Üdítőt töltök, aztán megkerülöm az asztalt.

A húgom barátnői kuncognak, egymás közt sugdolóznak és közben nyíltan bámulnak, amitől kényelmetlenül érzem magam. A medence partján ülő, titokzatos lány viszont nincs itt.

Nem mintha keresném.

Gyorsan elmenekülök a társaságtól, átvágok a tömegen és kimegyek hátra a kertbe. A fényfüzérek megvilágítják az utat a medenceházhoz.

Amikor elérek az út végére, hátrapillantok a vállam fölött, hogy megbizonyosodjam róla, senki sem követett. Azután továbbmegyek. A hullámzó vízfelület visszatükröződik
a medenceház üvegajtajáról, aminek nekidőlök és előveszek egy cigarettát.

Kinézek a tóra, a távolban a hold épp a Munro-hegy fölött pihen. A házunkat víz és zöld erdők veszik körül, kifejezetten megnyugtató ez a környezet.

Behunyom a szemem, amikor a nikotin égetni kezdi a tüdőmet, aztán kifújok egy füstfelhőt.

Vízcsobogás hangja üti meg a fülem. A homlokomat ráncolom és majdnem kiesik a cigi a számból, amikor látom, hogy a titokzatos lány még mindig itt van. A könyökére támaszkodva fekszik a medence szélén, és lazán csodálja a csillagokat az égen.

Nem kellene izgatottságot éreznem, mégis eltölt.

Mit tegyek? Szólítsam meg? Menjek el? Bújjak el?

– Te ki vagy? – kérdezem tőle, és szívok egyet a cigiből, amikor elindulok felé.

Nem vesz tudomást a létezésemről, pedig nagyon szeretném, ha rám nézne. Teszek még egy próbát.

– Hahó! Ki vagy te?

Nem szeretem, ha semmibe vesznek, különösen egy random idegen, aki inkább egy szellemre hasonlít, és csupa szeplő a teste. Általában nem szeretek ismerkedni, de most baromira felkeltette az érdeklődésemet.

Profilból nézve kijelenthetem, hogy szép. Fejbe vág a gondolat, mert még soha senkiről nem gondoltam azt, hogy szép.

Azt hittem, hogy valami baj van velem ezen a téren, de mivel tetszik a kinézete, talán mégsem így van. Nehéz ugyanúgy tanulmányoznom őt, ahogy a többieket szoktam, most viszont megelégszem csak annyival, hogy… nézem.

Amikor már bosszantani kezd a hallgatása, felmordulok:

– Vissza kellene menned a házba. Túl hideg van idekint, Szeplőske.

Elfintorodom, és gondolatban tökön rúgom magam. Szeplőske? Ez komoly, Kade?

A lány még mindig hallgat.

Ha továbbra sem méltat figyelemre, belököm a kibaszott vízbe.

Megrázom a fejem.

Leülök az ugródeszka melletti padra, beszívom a levegőt és nem is értem, miért beszélek még mindig. Soha nem szoktam ennyit beszélni.

– Te nem az én iskolámba jársz.

Megdermedek, amikor felnéz rám. Jóságos ég, őrületes a szeme! Köhögve fújom ki a maradék füstöt, a térdemre könyökölök, amikor a lány feláll, lerázza a vizet a lábáról és belebújik a cipőjébe.

Nem értem ezt. Sem őt. Vagy azt, miért kerüli meg a medencét és jön felém.

Várjunk csak!

Felém közeledik.

Ó, a francba! Mi a faszt csinálsz? Menj innen!

A levegő lassan kiszökik a tüdőmből, ahogy a lány egyre közelebb ér. Azt hiszem, már nem is veszek levegőt egyáltalán.

Hullámos haja a vállára és a hátára omlik, a bőrét szeplők borítják, a tekintete pedig kibaszottul elpusztít. Nem kék, talán világoszöld egy kis ezüsttel vegyítve, mint egy téli erdő.

Mi a fasz bajom van?

Leül mellém, kiveszi a cigit az ajkam közül, aztán a szájába teszi. Nem érzem kényelmetlenül magam, amikor az ujjai egy pillanatra az ajkamhoz érnek.

Másfelé nézek, hogy eltitkoljam, milyen nagy hatással van rám, a gyomrom viszont remeg.

Megköszörülöm a torkom, miközben úgy szívja a cigimet, mintha az övé lenne. Feltámad a szellő, és basszus, édes vaníliaillat csapja meg az orrom – jó illata van.

Elfordítom a fejem, nézem, ahogy hátradől, a cigi vége élénk narancssárgán izzik. Aztán kifúj egy füstfelhőt fölénk, behunyja a szemét, a füst pedig szétoszlik a levegőben.

Kinyitja a szemét, és ezúttal rám néz, én pedig csak bámulom, hogy milyen gyönyörű.

Basszus.

Miután végzett, visszateszi a számba, ami megmaradt a cigimből. Az ujjai megérintik az ajkamat, és szikrákat szór. Nem tudom, hogy ez mit jelent. Kis idő múlva eldobom az elszívott csikket.

– Stacey vagyok. – A hangja puha, halk és megnyugtató. Ettől még jobban érdekel. – Néhány hónapja csatlakoztam Luciella tánccsoportjához.

Nagyon szívesen megnézném, ahogy mozog a teste, és igazán elemében van. Lefogadom, hogy a mozgása is gyönyörű.

Elég.

Meggyújtok egy újabb cigit, mivel elszívta az enyémet, és miközben ott ülünk csendben, időnként rá-rápillantok.

Stacey.

Most már van neve is a titokzatos lánynak.

– Hány éves vagy? – kérdezem.

Rám mosolyog és basszus, még soha senki mosolya nem tetszett ezelőtt. Azon kapom magam, hogy halványan én is mosolygok.

– Most lettem tizenöt éves. Ugyanúgy, mint te.

Ugyanúgy, mint te.

E három szó hallatán még többet akarok tudni róla.

Kiszélesedik a mosolya, amikor hümmögök, az arcán gödröcskék jelennek meg, aztán elfordítja a fejét és a füle mögé simít egy hajtincset.

Pillangók, gondolom.

Kíváncsi vagyok, vajon neki is remeg-e a gyomra az izgalomtól.

Biztosan beteg vagyok. Meg kell kérdeznem anyámtól, mi a franc bajom van.

– A kiejtésed, amerikai és skót – jegyzi meg. – Mint Luciellának.

Sok időt töltünk Amerikában, amikor meglátogatjuk apánkat. Természetes, hogy az évek során ránk ragadt valami a kiejtésből. Az enyém sokkal erősebb és mélyebb.

Felsóhajtok, amikor hallom, hogy Stacey nevét kiabálják, mert tudom, hogy hamarosan véget ér a találkozásunk.

Bármennyire szeretnék is itt ülni és úgy bámulni őt, mint egy idióta, el kell mennem, mielőtt zakkantnak tart, aki egy vadidegen lányt üldöz.

– Csak tájékoztatásul közlöm – kezdem, és eldobom a fűbe a cigit, mihelyt megpillantom a húgom szőke haját. Összehúzom a szemem. Nem akarom kimondani a következő szavakat, de a dühös késztetés erősebb nálam. – Csak azért, mert a testvérem barátnője vagy, még kurvára nem beszélhetsz velem. Tartsd magad távol tőlem!

Amikor megfordulok, hogy elmenjek, Stacey gúnyosan felnevet.

– Vicces – vágja rá, mire megtorpanok, összehúzom a szemöldököm és hátranézek rá a vállam fölött.

Kitolja oldalra a csípőjét, majd karba teszi a kezét.

– És cuki. Én is pont ezt akartam mondani neked. Szóval miért nem tartod magad távol tőlem, Kade?

Tetszik, ahogy kimondja a nevem.

Elvigyorodom, mert tetszik ez az oldala.

– Vagy különben mi lesz?

Ó, basszus! Szeplőske még szebb, amikor haragszik.

A torkomban dobog a szívem, és fogalmam sincs, hogy nyomjam el ezt az érzést.

Stacey nekem ütközik a vállával, amikor elvonul a testvéremmel, én pedig képtelen vagyok visszafogni a vigyorgást.

Az illata még itt marad, sötét haja libeg a hátán, de előrenéz, nem hajlandó még utoljára hátrafordulni, pedig minden porcikámmal szeretném látni. Csak akkor néz hátra, amikor már majdnem eltűnik a fák között, és felmutatja nekem a középső ujját.

A rohadt életbe! Miért vigyorgok?

1.

Stacey

Hat évvel később

Lassan és halkan felhajtom magamról a paplant, aztán lecsúsztatom a lábam az ágyról. A mellettem lévő férfi megmozdul, átnyúl a matrac másik oldalára, én azonban felkelek, mielőtt hozzám érhetne.

A ruhám és a fehérneműm a földön hever ledobva, a tűsarkúm valószínűleg a lépcsőn van vagy lent a nappaliban. Ez a Tinder-randi egy bárban kezdődött csak azért, hogy elüssem valamivel az időt. Néhány ital és végtelen hosszú flörtölés után a férfi idehozott a lakásába.

Gáz, hogy nem emlékszem a nevére? Bryan vagy Byron. Ez a kettő ugyanúgy hangzik nekem. Meg kell néznem a profilját, mielőtt letörölném az appot.

Látom, hogy a telefonomon van néhány nem fogadott hívás a legjobb barátnőmtől, Lutól, egy a másik legjobb barátnőmtől, Tylartől és számos üzenet a mostohabátyámtól, aki követeli, hogy áruljam el neki, hol vagyok.

Felnyögök, megdörzsölöm a halántékomat, hogy enyhítsem a fejfájást, majd kikeresem Luciella számát, és írok neki egy üzenetet.

Én

El tudsz jönni értem? Branchtonban vagyok. Egy templommal szemben van egy sor ház. Ismered a helyet?

Lábujjhegyen lépkedem a lépcsőn, a kezemben fogom a cipőmet és a kabátomat, majd leülök a legalsó lépcsőfokra.

Ekkor megrezzen a telefonom.

Lu

Úton vagyok. Öt perc, és ott vagyok.

Hála istennek!

Tudom, hogy a barátnőim részleteket akarnak majd tudni. Már hallom is a sikításukat, amikor meghallják, hogy végre szexeltem, miután hosszú hónapokig a legkevésbé sem érdekelt senki.

A legutolsó ember, akivel lefeküdtem, azt mondta, hogy bár aranyos lány vagyok, de nem találkozhatunk többé. Furcsamód néhány nap múlva eltűnt, és azóta sem találják.

Huszonegy évesen azt hallani, hogy valaki aranyosnak tart, baromi bosszantó.

Kintről felhangzik egy autó dudája, én pedig megkönnyebbülten felsóhajtok.

A mostohaapja vette Luciellának a kocsit, hogy azzal járjon egyetemre. Ty azt tervezi, hogy átveszi a család táncstúdiójának irányítását.

Én még mindig próbálom megtalálni az utam, amivel nincsen semmi baj. Nem sietek megtalálni magam. Táncos és légtornász vagyok, valamint hetente három estén gyerekeknek és felnőtteknek tartok órákat, amelyeken bemutatókra és versenyekre készülünk.

Anyám tizenhárom éves koromban meghalt, és amikor apám beleszeretett Nora Fieldsbe, ebbe a városba jöttünk lakni, és odaköltöztünk hozzá meg a két fiához, Kyle-hoz és Chrishez.

Apám két éve meghalt, Nora és a fiai azonban ragaszkodtak hozzá, hogy továbbra is ott maradjak náluk, amíg össze nem gyűjtök annyi pénzt, hogy elköltözzem. Nora megtartotta magának az örökség rám eső részét is.

Nem kell lakbért fizetnem, ami jó, habár igazi rémálom ebben a házban élni. Így viszont a céljaimra összpontosíthatok.

Amikor kilépek az utcára, már majdnem hajnalodik. Megdermedek, amikor megpillantom a fekete Audi R8-ast.
A lesötétített ablakok miatt nem látom a sofőrt, de pontosan tudom, hogy ki az, ezért égnek állnak a finom pihék a tarkómon, és felgyorsul a pulzusom.

A karosszéria fényes, mintha frissen lenne polírozva, a fényszórók kis híján megvakítanak. Elfintorodom és arra gondolok, megtehetem-e, hogy sarkon fordulok, és elmegyek.

Lu megkapja a magáét, amikor legközelebb találkozom vele.

Ismét felhangzik a duda, mire megfeszül a vállam.

– Hihetetlen! – dörmögöm magam elé, de nem látok más módot arra, hogy hazajussak, mivel egy örökkévalóságba telne, hogy ideérjen egy taxi a városnak erre a részére.

A kezemben lóg a cipőm, a hajam borzas, a sminkem régóta nem friss, és ideges vagyok. Azok közül, akik eljöhettek volna értem, hogy hazavigyenek egy egyéjszakás kaland után, ő a legutolsó, akit látni szeretnék.

Komótosan lépkedek a kocsihoz, kinyitom az utasoldali ajtót és behuppanok az ülésre. Nem nézek a volán mögött ülő férfira – előreszegezem a tekintetem, a cipőmet a földre dobom magam elé és megpróbálom becsatolni az övet. Kétszer visszahúzódik, harmadjára viszont sikerült bekattintanom, és kifújom a levegőt.

Igyekszem nem tudomást venni erről a függőséget okozó illatról, a menta, a cigaretta és Tom Ford Noir parfümjének keverékéről. Próbálok nem tudomást venni róla, de a lénye mindenhol ott van, még két, külön töltött év után is.

Karba teszem a kezem a mellkasomon, és oldalról pillantok rá.

– Lu azt mondta, hogy ő jön értem.

A férfi nem válaszol, unottan bámulja a telefonját és ír rajta valamit. A könyökét a kettőnk közti bőrkönyöklőn tartja. Egy új tetoválást veszek észre a kezén, amitől az valahogy még eresebbnek látszik.

Nagyot nyelek és gyorsan elfordítom a fejem, mielőtt észreveszi, hogy a testét borító, új tetoválásokat bámulom.

A térdét szétnyitva ül edzős rövidnadrágjában, ami sokat megmutat a lábából. Az ülésen hátradőlve még mindig ír. Még jobban ráncolom a homlokom, miközben figyelem, ahogy chatel ahelyett, hogy elindulnánk és hazavinne.

Biztos a kúriában lévő konditeremben edzett. A felsője szorosan a mellkasára feszül, az izmai még mindig duzzadtak az edzés után. Egy szál cigaretta van a füle mögé tűzve, a homlokába hulló, hullámos, fekete haja majdnem olyan sötét, mint a lelke.

Napbarnított bőre mellett úgy nézek ki, mint egy kísértet.

Bármennyire szeretném is azt mondani, hogy mindent elfelejtettem Kade Mitchellről, az hazugság lenne.

Lehúzom az ablakot, nem törődöm a beáramló hideggel, mert próbálom megakadályozni, hogy az illata elhomályosítsa az ítélőképességemet. Igen, Kade jóképű, és volt idő, amikor minden szempontból megfelelt nekem, viszont ő a legjobb barátnőm ikertestvére, és ezért teljesen tiltott terület.

Most már tudom.

Utoljára két évvel ezelőtt beszéltünk, és azóta még csak rám sem nézett. Tudom, hogy Lunak bizonyára sokat kellett könyörögnie neki, hogy eljöjjön értem. Magától soha nem tette volna.

Átkozott Luciella tisztában van vele, mennyire ki nem állhatjuk egymást. Tudja, hogy minden adandó alkalommal próbálom elkerülni a testvérét. Úgy értem, azt nem tudja, hogy pontosan miért, de akkor is.

Miután már majdnem három perce csak halk zene szól a kocsiban, ő pedig még mindig a telefonján pötyög, elkezd feljönni a nap. Bosszúsan összeszorítom az állkapcsom, a tekintetem a kormány és a ház bejárata között ugrál, amin nemrég kijöttem.

– Vezetni is fogsz, vagy csak itt ülünk?

Szokás szerint hallgatással válaszol. A képernyőn kopog, a szája sarka mosolyra húzódik.

Próbálom nem bámulni, mennyire jóképű annak ellenére, hogy ő maga a megtestesült ördög. A bőre puha a harsány, fekete tinta alatt. Nem sokszor mosolyog, szóval kivel beszélget? Bosszantó módon gyorsabban ver áruló szívem. Ki miatt vigyorog így?

Nem. Hagyd abba, Stacey! Kit érdekel, ki miatt mosolyog?

Nem bírok ebben a kocsiban maradni. Muszáj kiszállnom innen.

– Hívok egy taxit – közlöm, és kicsatolom a biztonsági övet, Kade azonban elkapja, mielőtt visszahúzódhatna, és egy szó nélkül visszakattintja. Közben le sem veszi a tekintetét a telefonja kijelzőjéről. Egy kézzel géppel, a másikkal a biztonsági övet tartja a helyén, majd végül kikapcsolja a képernyőt és beindítja a motort.

A kocsi zúg alattunk, én az ülésbe préselődöm, miközben Kade nevetségesen gyors tempóra kapcsol.

Felhangosítja a zenét, én pedig csak bámulom őt, gyönyörű, markáns vonásait, miközben ezüstkék, izzó tekintete az utat nézi. Végül felhúzom az ablakot, hogy ne borzolja össze teljesen a hajam.

Megnyitom az üzeneteket és látom, hogy van egy, amit bizonyára nem vettem észre.

Lu

Kade megy helyettem.

Én

Utállak.

Azonnal válaszol.

Lu

Ne haragudj! Hazavitte a barátját. Kérlek, ne öljétek meg egymást!

Én

Komolyan mondtam, hogy utállak.

Kikapcsolom a képernyőt és csendben maradok, az ablakon bámulok kifelé, nézem az elsuhanó fákat. A telefon vadul rezeg a kezemben – egy sor üzenet érkezik a mostohabátyámtól.

NeVeddFel

Hol a francban vagy?

Úton vagyok hazafelé, ajánlom, hogy otthon legyél!

Komolyan mondom, Stacey!

A szememet forgatom, és felsóhajtok, de nem reagálok rá. Később biztosan megfizetek majd érte, de most nem tudok vele foglalkozni. Addig nem, amíg itt ülök egy kocsiban Kade kibaszott Mitchell-lel, és próbálom nem ugyanazt az átkozott levegőt beszívni, mint ő.

– Nemet kellett volna mondanod Luciellának – szólalok meg végül elég hangosan ahhoz, hogy meghallja a zene mellett is.

Kade állkapcsa megfeszül, és még jobban felgyorsít.

Felmordulok, az ablakra könyökölök és a tenyerembe hajtom oldalról a fejem.

– Megvártam volna egy taxit, vagy gyalog hazasétáltam volna.

Természetesen nem válaszol, ahogy sejteni lehetett.

Kiveszi a füle mögül a cigit, meggyújtja, aztán a kettőnk közti középkonzolba ejti az öngyújtót.

Megnyalja az ajkát, álmos szemét az útra szegezi, én a száját figyelem, amikor ismét megszívja a cigit.

Senki vagy. Kibaszottul halott vagy számomra.

A hangja itt visszhangzik a fejemben, az emlék, amikor legutoljára beszéltünk. A szavak, amiket a fejemhez vágott, amiket legszívesebben inkább elfelejtenék. Elfordítom a tekintetem, égő szememet a körülöttünk lévő világra irányítom, miközben Kade hazavisz.

Itt nagyon erős a biztonság – minden háznak külön kódja van, csak azzal lehet a területére lépni. Nora gyerekkoromban megkérdezte, hogy akarok-e ottalvós bulit rendezni a szülinapomra, ünneplést vagy bármi olyat, amihez a barátaimnak ide kell jönniük, de én mindig nemet mondtam.

Nem akartam, hogy bármelyikük is a szörnyeteg közelébe kerüljön, aki itt lakik e falak között.

Kade megáll a legnagyobb ház előtt. Háromszintes, fehér téglaépület, mögötte egy használaton kívüli istálló áll. Van még egy üres medence is, amelyet úgy benőtt a gaz, hogy hátborzongató látványt nyújt.

Kade leállítja a motort, kidobja a cigijét az ablakon, de nem fordul felém. Az ölében dobol az ujjaival, megfeszül az állkapcsa.

Mondj valamit, kiáltanám legszívesebben. Kiabálj velem! Vagy bármit!

Elszakítom róla a tekintetem, nagyot sóhajtok, aztán felveszem a cipőmet a földről. Nem szólok egy szót sem, miközben kicsatolom a biztonsági övet és akkor sem, amikor kinyitom az ajtót és kiszállok.

Odasétálok a kapuhoz, már éppen beütném a kódot, amikor hallom, hogy újra felbőg a kocsi motorja. Hátranézek a vállam fölött, a tekintetünk úgy csap össze, mint két villám. Libabőr lepi el a testem, az ereimbe elektromosság hasít. Kade tekintete ugyanolyan szikrázó, mint amilyenre emlékszem, de van mögötte valami más is.

Valami sötét, ami korábban nem volt ott.

– Köszönöm – suttogom. – Hogy hazahoztál.

Egy fél pillanatra azt gondolom, talán válaszol valamit, ehelyett tetőtől talpig végignéz rajtam, szemügyre veszi a szex utáni külsőmet, majd a fejét rázva elfordítja rólam
a tekintetét.

Csalódott.

Rágyújt egy újabb cigarettára, és olyan hangosra tekeri a zenét, hogy felébressze a mostohacsaládomat, majd elhajt anélkül, hogy rám nézne.

Igen. Még mindig megvet.

És azok után, amit vele tettem, minden oka megvan rá.

•

Gyorsan felszaladok a legfelső szinten lévő hálószobámba, és megkönnyebbülten kifújom a levegőt, amikor becsukódik mögöttem az ajtó. Háttal nekidőlök az ajtónak, becsukom a szemem.

Visszafojtom a könnyeimet, nem engedem, hogy kicsorduljanak.

Először akkor éreztem ezt a mindent elsöprő érzést, amikor megismerkedtünk. Megzavart, miközben a medence partján ültem a birtokukon.

Emlékszem, hogy nézett rám, és milyen melegség áradt szét a mellkasomban. Csupa élet volt a tekintete. Békés, kellemes csendben elszívtunk együtt egy cigit, aztán átment seggfejbe.

Éveken keresztül próbáltam nem tudomást venni róla, csakhogy túl erős volt a vonzalom köztem és a legjobb barátnőm ikertestvére között.

Addig az éjszakáig, amíg meg nem változott minden.

Kade Mitchell azóta is az életem megtört árnyéka, és ez mind az én hibám.

A földre ejtem magas sarkú cipőmet, megnyalom az ajkam és visszaemlékezem arra az időre, amikor mentolt és halvány dohányízt éreztem a számon, ha megnyaltam.

Megrázom a fejem, gyorsan letörlöm azt az egy magányos könnycseppet, ami végiggördül az arcomon.

Fel sem kapcsolom a villanyt, úgy bújok ki a ruhámból, kikapcsolom a melltartóm és kezdem letolni a bugyimat. Mielőtt azonban bármi egyebet tehetnék, egy erős kéz fonódik a nyakam köré, elszorítja a levegőm útját, elhúz az ajtótól, majd az ágyra dob.

A leérkezés hatására kiszakad belőlem a levegő, és fojtottam köhögök egyet. Nyomást érzek a szemem mögött, és amikor kinyitom, rémülten Christ – gonosz és eltévelyedett mostohabátyámat – pillantom meg magam fölött.

Amilyen erősen csak tudom, próbálom lefejteni a kezét, hogy lazítson ezen a fájdalmas fogáson, ám ettől csak még jobban szorít, aztán rám hasal, majdnem agyonnyomja meztelen testemet a matracon.

– Ki a fasz volt ez?

2.

Stacey

Imádok sötétben táncolni.

Amikor zűrzavar és pusztítás vesz körül – ami gyakran megtörténik –, békés érzést kelt, menekülést jelent. Szeretek lélekben eltűnni erről a világról még ha csak egy pillanatra is.

Néha becsukom a szemem és mindent kizárok magam körül, miközben a testem a karika körül mozog vagy selyemszalag csavarodik a végtagjaimra és a levegőben lógok. A gyakorlatsorom felénél általában már szabadon lebegek, a fejemet ritmusra ingatom, elképzelem a néma közönséget, amelynek tagjai nem tudják levenni rólam a szemüket.

Szól a zene, a stílusa teljesen a hangulatomtól függ. Meggyőzöm magam, hogy a szorongás és a felesleges hangok nem léteznek. Ezek nem többek, mint üres gondolatok, amelyek mindenáron tönkre akarják tenni a nyugalmamat. Miközben felhangzanak az akkordok, szertefoszlanak a szívem köré fonódott, sötét indák.

Volt egy időszak, amikor egy ember képes volt elérni, hogy ne törődjem ezzel az oldalammal. Segítettem neki legyőzni a saját sötétségét is, azt éreztette velem, hogy élek, gyengéd érintésekkel és szavakkal életben tartott, lopott csókokkal és az ágyában töltött éjszakákkal, amikről senki sem tudott. Boldog voltam.

Azt gondoltam, biztonságban vagyok. Azt gondoltam, hogy szabad vagyok.

Amíg már nem voltam az.

De ami volt, elmúlt. Nincs olyan, amit egy kis zene átmenetileg ne tudna megjavítani.

A Flower Face Spiracle című száma visszhangzik a stúdióban, ahol kamaszkorom óta táncolok. Valahányszor felhangzik ez a zene, mindig rá gondolok.

Eszembe jut, milyen érzés volt a kanapén ülni Luval szemben. Ideges voltam. Tűzben égtem. Azt kívántam, bárcsak elég bátor lennék ahhoz, hogy megérintsem. A keze ott volt az enyém mellett, magamra parancsoltam, hogy fogjam meg, érezzem a tenyerét az enyémben, érintsem meg, hogy milyen puha, de rettegtem a visszautasítástól.

Gyűlölte az érintést… mindig összerezzent és olyan arcot vágott, mintha fájdalmai lennének. Aztán a mindkettőnket beterítő takaró alatt egyszer az enyémhez ért a kisujja.
A szemünk a tévére szegeződött, én alig tudtam visszafojtani a mosolyomat.

Ott kezdődött igazából minden. Az nem egy végrehajtandó feladat volt… hanem a valóság.

Üres a stúdió, mint mindig, miután véget ér egy óra.
A színes LED-fények elhalványodnak, néha teljesen ki is kapcsolom őket. Megnyugtató kikapcsolni az agyamat, hogy ne is érzékeljem ezt a világot, csak a sajátomban létezzek – megváltozik a tengely, minden megáll, amíg táncolok.

Néhány óra múlva viszont Chris eljön értem, és minden durván visszatér – szembesülök az igazi valósággal.

Hirtelen elhallgat a zene, ezért megállok, megmarkolom a karikát, miközben fejjel lefelé lógok róla. Az egyik lábam bele van akasztva, hogy stabilizáljon. Összehúzott szemmel nézem a telefonom képernyőjét – egy üzenet érkezett rá, ami megszakította a dalt és szétkapcsolta a Bluetootht.

Leugrom a szőnyegre, megszorítom a hajgumit a hajamban, majd átsétálok a terem másik végébe. Csupasz talpam csattog a padlón. Nekidőlök a csupa tükör falnak, és megnyitom a csoportos chat üzeneteit.

Lu

Anyám és Ewan most ment el. Szerintem Kade és a barátai is elmennek, szóval az egész ház a miénk lesz, hogy bulizzunk.

Ty

Én még mindig a nagynénémnél vagyok, de hamarosan találkozunk!

Lu anyja és a mostohaapja, Ewan, néhány hétre Amerikába utazik. A biológiai apja pszichológusával találkoznak, hogy megpróbálják kiharcolni a feltételes szabadon bocsátást. Ez idáig minden kérvényüket elutasították.

Úgy értem, nem tudom elképzelni, hogy valaha is kiengedjék az apját abból az intézetből. Az az ember félelmetes. Egyszer beszéltem vele telefonon, amíg Lu gyorsan kiszaladt a mosdóba, és már csupán a hangját hallva is borzongás futott végig a testemen. Tudta a nevem és figyelmeztetett, hogy ne bántsam meg a fiát, mintha én lettem volna a szörnyeteg.

A hangja olyan mély és félelmetes volt, azt hiszem, el is ájulnék, ha valaha is személyesen találkoznék vele. Bármennyire hasonlít is rá a fia, ha meglátnám Tobias Mitchellt, biztos, hogy az ellenkező irányba futnék.

Ő egy diagnosztizált pszichopata. Egy gyilkos.

Gyorsan megírom a lányoknak, hogy már alig várom a bulit, aztán küldök egy üzenetet Chrisnek, hogy nem kell eljönnie értem. Nálam van a ruhám, amit ma este felveszek, és majd Lunál lezuhanyozom.

A mostohatestvérem biztosan dühös lesz, de hát amúgy is mindig haragszik rám.

Néhány nappal ezelőtt, miután Kade hazavitt kocsival, könyörögtem Chrisnek, hogy engedjen el, és azt hazudtam, hogy Luciella vezette a kocsit.

Most alapozóval rejtem el a halvány zúzódásokat, amiket rajtam hagyott.

Csatlakoztatom a Bluetootht a teremben körben felszerelt hangszórókhoz, újraindítom a zenét és szemügyre veszem izzadt testemet a tükörben.

Amikor a tekintetem lejjebb siklik, megpillantom a szegycsontomon lévő lila, mély sebhelyet. A mellem valamennyire elrejti, de akkor is ott van. Chris végighúzott egy kulcsot a bőrömön – hogy elriasszon másokat, akik meg akarnák érinteni azt, ami szerinte az övé.

Rákényszerített, hogy hazudjak Norának és mondjam azt, hogy én tettem ezt magammal, ő pedig hitt nekem. Pszichológushoz akart vinni, mert azt gondolta, hogy bántom magam.

Nem. Csak a fiad egy kibaszott szörnyeteg, Nora.

Végighúzom az ujjamat a titániumrudakon. Hét van felszerelve a teremben tisztes távolságra egymástól, középen egy karika lóg a mennyezetről, a hátsó részen pedig sötét rózsaszín selyemszalagok. A szomszédos helyiség egy hatalmas táncterem, ahová a gyerekek mennek.

Tylar családjáé az épület, és Ty már egy éve azt tervezi, hogy valami sokkal nagyszabásúbbat alakít itt ki, de lefoglalják a tanulmányai, miközben a szülei egy projekten dolgoznak Rómában. A csuklóm köré csavarom a selyemszalagot, jól megmarkolom, aztán ugyanezt csinálom a lábammal is és felhúzom magam. Fejjel lefelé fordulok, az anyag a combom köré csavarodva biztonságosan tart, miközben gyorsan megigazítom a hajam.

Aztán hagyom, hogy a zene egy lírai kalandra csábítson. A hajlékonyságomat és a ritmusérzékemet felhasználva tökéletes koreográfiát tervezek, amelyet majd felhasználhatok halloweenkor, a borzalmak éjszakáján.

Mire véget ér a zene, már izzadt a bőröm, a végtagjaim fájnak, ahol a selyemszalagok folyton húzták és szorították őket. Ismét fejjel lefelé fordulok, mindkét lábammal kapaszkodom, aztán leveszem a felsőmet, és csak a sportmelltartó van rajtam.

Ekkor kigubancolódik a kampón az anyag, lassan fordulni kezdek, és az egész testem megdermed, mert valaki néz engem.

– Chris! – kiáltok fel. – Ide nem jöhetsz be!

A mostohatestvérem megvonja a vállát, miközben kiszabadítom magam a selyemszalagokból, és leugrom a földre.

Összehúzott szemmel nézek rá.

– Mi a fenét keresel itt?

Elvigyorodik, egy lépést tesz előre, mire én hátrálok. A tekintete a mellkasomra siklik.

– Tudod, hogy szeretlek nézni.

Nyugtalan borzongás fut végig rajtam, undor tolul fel a torkomban.

– Mondtam, hogy egy barátnőmhöz megyek.

– Elviszlek. És nem fogadok el nemet válaszul.

– Nincs szükségem rá, hogy elvigyél.

Felemeli a kezét, én pedig ösztönösen is összerándulok, mielőtt megérintené az arcomba hullott hajtincset.

– Azt csinálod, amit mondok, hugicám – jelenti ki. – Vagy azt akarod, hogy megint bezárjalak a szobámba? Talán ezúttal az ágyamhoz láncollak.

– Nem – válaszolom és elsápadok.

Elvigyorodik.

– Akkor elviszlek.

Nagyot nyelek és bólintok, mert tudom, hogy Chrisszel szemben nem nyerhetek.

Hátat fordítok neki, és a kis öltözőhelyiségbe megyek, útközben visszaveszem a felsőmet. Még mindig túl meztelennek érzem magam mellette. Miután felhúzok egy zoknit és felveszem a cipőmet, egy törölközővel megtörlöm az arcom, aztán kapucnis pulcsit veszek magamra és beledugom a karomat a kabátomba.

Chris megpróbál majd rávenni, hogy mondjam le a mai programot, de elmehet a francba.

Ha behódolnék neki, attól nemcsak ő érezné magát erősebbnek, de Lu is megorrolna rám. Már ezer éve megbeszéltük ezt a bulit, ez lesz a huszonegyedik születésnapjának pótünneplése.

Összerezzenek, amikor kopogás hangzik fel az ajtón.

– Igyekezz, mielőtt bemegyek, hogy én készítselek elő!

Némán felmordulok, megrázom a fejem és a vállamra akasztom a táskámat. Tudomást sem veszek róla, amikor kinyitom az ajtót, csak megpróbálok elmenni mellette.

Ő azonban elkapja a csuklómat és visszahúz. A mellkasához szorít, lehajtja a fejét és közvetlen közelről súgja a fülembe:

– Hagyd ezt a pimaszkodást! – Maga felé fordítja merev testemet, végigsimít a karomon. – Én jó voltam, Stacey. Ne akarj feldühíteni azzal, hogy ilyen gyerekesen viselkedsz!

– Én nem…

Durva, tolakodó keze belém fojtja a szót, mert feljebb csúszik a vállamra és erősen megszorít. A hüvelykujjával végigsimít a halvány zúzódásokon, aztán mindkét oldalról átfogja a nyakam.

– Mit mondtam a feleselésről? Fel akarsz dühíteni?

A foga közé veszi az alsó ajkát, és azt harapdálja, miközben az arcomat kutatja. Várja, hogy valami pimasz megjegyzést tegyek, és legyen oka a földre lökni engem vagy megharapni az arcomat.

A falhoz taszít, megremeg mögöttem a tükör. A testével szorít hozzá, én pedig a fogamat csikorgatom, hogy visszafojtsam a viszolygásomat, a kezem ökölbe szorul a testem mellett.

– Milyen szép és dacos! – dörmögi, aztán a lábam közé nyomja a térdét, hogy szétfeszítse. Eközben a tenyerével felfelé simít az oldalamon. – Emlékszel, mi történik az olyan rossz kislányokkal, amilyen te vagy?

– Szállj le rólam, Chris! – figyelmeztetem és megtaszítom a mellkasát, de meg sem tudom moccantani.

Elvigyorodik. A gazember imádja, ha feldühödöm. Érzem hozzám nyomódó izgalmát, nyelek egyet, mert olyan gombóc nő a torkomba, hogy már fojtogat.

Chris azóta így viselkedik velem, amióta évekkel ezelőtt a családja része lettem. Próbáltam elmondani apámnak, hogy a beköltözésünk napján bejött hozzám a fürdőszobába és erőszakkal megcsókolt. Apám nem volt hajlandó meghallgatni, amikor azt mondtam neki, hogy ez a négy évvel idősebb fiú többször is végignézte, ahogy levetkőzöm, amikor még csak tizennégy éves voltam.

Nem. Nyilvánvalóan én ekkor csak egy kamasz bajkeverő voltam, aki lázadt az anyja halála után.

Chris többször is megcsókolt egy-egy vita közben, én azonban mindig összeszorítottam a szám – de annyira, hogy már fájt –, és megakadályoztam, hogy a nyelvét is bedugja.

Amennyire én tudom, még sosem keféltünk. Csak hát előfordult, hogy elkábított. Megütött. Pokollá tette az életemet. Egyszer megpróbáltam elmenekülni, de azután még rosszabb lett minden. Chris erőszakosabban viselkedett velem.

Úgy érzem, nincs menekvés egy ilyen szörnyetegtől, mint amilyen Chris Fields. Egy nap viszont, ha majd kieszelek egy jó tervet, el fogok menekülni tőle.

Szólásra nyitja a száját, valószínűleg azt akarja elmondani, milyen hangosan fogok sikítozni neki, ám ekkor zajt hallunk, és ez belé fojtja a szót.

Hála istennek kinyílik a stúdió ajtaja, ezért Chris hátrébb lép tőlem, és végre kapok levegőt.

Tylar áll az ajtóban, eltátja a száját, összevonja a szemöldökét, értetlenül néz ránk.

– Ööö… Te ki vagy? – kérdezi Christől, én pedig behunyom a szemem és azon imádkozom, hogy ne az igazságnak megfelelően mutatkozzon be. – Idegeneknek tilos a belépés – mutat a falon lévő táblára, aztán oldalra lép és szélesebbre tárja az ajtót ezzel jelezve, hogy tűnjön el innen a francba.

A legszívesebben megölelném.

– Hát persze – feleli Chris. Rám pillant, az ujja körül forgatja a slusszkulcsát, aztán megnyalja az ajkát.

A fülemhez hajol és belesúgja:

– Csak várj, amíg hazaérsz, hugicám!

Én rábámulok, várom, hogy elmenjen végre.

Mielőtt azonban elfordulna tőlem, eltűnik a mosoly az arcáról.

– Viselkedj!

Miután távozik, Tylar felvont szemöldökkel néz rám.

– Ki a franc volt ez?

A legszörnyűbb rémálmom. A mostohabátyám, akiről nem tudsz.

A saját magam és a barátaim érdekében titokban tartottam a létezését, és mindent elkövetek, hogy ez így is maradjon.

A másik mostohabátyám, Kyle, egy angyal. Úgy szeret, ahogy egy testvérnek szeretnie kell. Csakhogy ott van mellette Christopher…

– Csak egy fickó – hazudom, majd kikapcsolom a hangszórót és felgyújtom a villanyt, hogy leállítsam a színváltó fényfüzért. – Azt hittem, a nagynénédnél vagy.

– Anyám megkért, hogy tegyek be pénzt a bankba – feleli, aztán kinyit egy kis szekrényt a helyiség sarkában, és kinyitja a széfet. Megszámolja a benne lévő bankjegyeket, körülbelül nyolcszáz font, majd a táskájába teszi a köteget.

– Ez nem az a Bryan fickó volt, ugye? Emlékszem, hogy őt másképpen írtad le. Ez itt dögös. Csípem a mosolyát és a zilált, szőke haját. Ráadásul magas.

Fújok egyet, és elfintorodom, amikor dögösnek nevezi Christ. Számomra ő nem más, csak közönséges.

– Nem. Nem ő volt.

– Nos, bárki legyen is, az ilyesmit a hálószobában intézzétek – feleli, majd az ajtóra bök a fejével. – Gyere! Elviszlek Luhoz.

Az úton felsorolja a stúdió szabályait, én közben kinézek az ablakon és helyeslőn bólogatok. Amikor megemlíti, hogy Branchtonban jelenleg ég egy ház, felvonom a szemöldököm és döbbenten meredek rá. Sérültek nincsenek, a tulajdonost viszont a jelek szerint alaposan összeverték.

A nevét nem közölték.

Rezeg egyet a telefonom, ezért lenézek rá és a szememet forgatom. A szokásos fenyegetés Christől, amitől régen bizseregni kezdett a bőröm, és rettegés töltött el. Most viszont már csak a megszokott reakció tőle.

NeVeddFel

Legyél jó kislány ma este!

Vicsorogva nézek a képernyőre, az ujjaim megmozdulnak, mielőtt visszafoghatnám magam.

Én

Hagyj békén!

Lucielláék házához a tó mellett vezet az út, fák szegélyezik az úttestet. Megállunk az extravagáns kúria elektromos kapujánál. Ez a hely még mindig lenyűgöz. Tylar azt mondja, pár óra múlva csatlakozik hozzánk, aztán elhajt.

Miután elmegy, becsengetek. Két kutya kezd vad ugatásba, én pedig elmosolyodom.

Miután kinyílik az ajtó, lehervad a mosoly az arcomról, mert Kade komor tekintete fogad. Gyűlölet és csalódottság sugárzik a szeméből. Ha nem tévedek, szívesebben látna a motorja kereke alatt, mint itt az ajtóban állva.

A két dobermannja, Milo és Hopper, akik általában vele vannak az egyetemen, szaglászni kezdi a lábamat és a kezemet, majd amikor felismerik a szagomat, egyre izgatottabbak lesznek.

Ahelyett, hogy összehúznám magam vagy megrettennék a gazdájuktól, leguggolok és simogatni kezdem a kutyákat. Közben pedig ugyanolyan komoran nézek fel Kade-re, mint ahogyan ő rám.

Ő fordítja el először a pillantását. Nagy, izmos hátát fordítja felém, majd füttyent a kutyáknak, hogy kövessék. Kapucnis pulóvert visel, a fején megfordított baseballsapkát, hogy elrejtse kócos haját. Egy sörösüveget tart a kezében. Ezek szerint nem megy el ma este.

A szememet forgatom, és magam elé motyogom, hogy Szuper!, majd becsukom az ajtót.

Ez jó móka lesz.

3.

Stacey

– Ha a piros ruhát veszem fel, akkor holnap nem viselhetek piros felsőt – jelenti ki Lu, miközben felváltva tartja maga elé a két vállfát. – A kék viszont egy kicsit rövid.

– Akkor vegyél fel egy másikat… van egy csomó ruhád – válaszolom neki, és közben kilakkozom a körmöm. Csak egy törölköző takarja a testem, vizes hajam a hátamra lóg. Hason fekszem az ágyán, miközben ő ötpercenként kiborul azon, hogy mit vegyen fel.

– De én a pirosat akarom.

– Akkor vedd fel azt! – javaslom, aztán visszacsavarom
a körömlakkra a kupakját, és ráfújok a körmömre.

– Nem vagy valami nagy segítség, Stacey! – feleli morcosan, és mindkét ruhát a földre dobja. – Nem viselhetem a pirosat. Holnap piros felsőt akarok felvenni.

A legjobb barátnőm időnként elviselhetetlen.

– Ja igen, mondani is akartam, hogy Kade és a többiek nem mennek el ma este. Lemondták a tervüket, amikor Dez elárulta nekik, hogy bulit tartok.

– Rájöttem – válaszolom, és fel sem nézek a telefonomból. Chris bosszantó üzeneteit olvasom, amikre nem válaszoltam.

Végül írnom kell valamit, mert ha nem teszem, lenyomozza, hogy itt vagyok, és erre a legkevésbé sincs szükségem.

Amikor hazamegyek, majd elkerülöm. Öt szoba van a házban, amit kívülről nem tud kinyitni. Nagyon jól kiismertem már a ház rejtekhelyeit.

Egy nap majd szabad leszek. De azt hiszem, az lesz az a nap, amikor elvágom a torkát, mert szerintem csak a halál tudná megakadályozni abban, hogy teljesen megszerezzen magának.

Hányingerem lesz a gondolatától is, hogy ez megtörténik.

Lu hozzám vág egy zoknigombócot.

– Hallottad?

– Mit mondtál?

Felsóhajt.

– Tudom, hogy nem vagy oda Kade-ért és a barátaiért. Remélem, távol tartják magukat tőlünk, és nem kell elmenned.

Felhorkanok. Luciella túl jól ismer, de nem mennék el csak azért, mert ki nem állhatom őket. Csak azt utálom, ahogy ő rám néz.

– Megmondtad neki, hogy maradjon a ház másik részében?

– Naná, hogy meg! Nem hinném, hogy el tudom viselni Base-t meg azt, hogy folyton a szexről beszél. Ha megint úgy döntenek, hogy igazi orgiát tartanak, mindegyiket megölöm.

– Hiszen még csak ott sem voltál – válaszolom. – Nem is láttad megtörténni.

– Két nappal később viszont azon a kanapén ültem, amin Base kefélt – motyogja.

Felkuncogok, próbálok megszabadulni az emléktől, mintha én nem lettem volna ott a legjobb barátnőm tudta nélkül. Tylar kémkedni akart Dez után a medenceházban, mert fülig belezúgott. Megkért, hogy menjek vele, és nyilvánvalóan beleegyeztem, mert így láthattam egy pillanatra Kade-et.

Bárcsak ne tettem volna!

Beléptünk az épületbe, és földbe gyökerezett a lábunk: egy igazi orgia zajlott a szemünk előtt, és közben dübörgött a zene.

Base, egy egész birodalom orosz örököse, aki soha nem veszi le a tekintetét Lucielláról, épp kokaint szívott fel az orrába egy nő cicijéről, miközben valaki a farkát szopta.

Dezen lovagolt valaki, és megdermedt, amikor megpillantotta Tylart.

Kade szokás szerint mogorván nézett rám, miközben egy biliárdasztalra hajolt, meztelen szőke mögé állt, és olyan lassan kezdte kicsatolni a derékszíját, hogy a fogamat csikorgattam.

Akkor sem vette le rólam a szemét, amikor a nőbe hatolt.

Addig nem is töltött el harag, amíg el nem vigyorodott.

A szemétláda.

– Szerintem Base csak megpróbálja felhívni magára a figyelmedet – jegyzem meg. – Féltékennyé tenni téged vagy ilyesmi. Különben is már évek óta próbálkozik nálad.

Lu arca elkomorul.

– Hát, akkor abba is hagyhatja. Ahogyan Dez és Tylar is abbahagyta. Az ilyesmi sosem végződik jól.

Ty és Dez összejöttek korábban, Lu pedig kiborult, amikor megtudta és kijelentette, hogy egyik barátnője sem mehet Kade kis triója közelébe. Próbáltam megnyugtatni, azzal vigasztalni, hogy azok a srácok ártalmatlanok, Ty mégis szakított Dezzel.

Tudom, mennyire fájt mindkettőjüknek a szakítás.

Tylar és a többiek egy órával később érkeznek, és elkezdődik az éjszaka. Körbeállunk és feleseket dobunk be, amelyek égetik a mellkasomat.

Szerencsére ez a ház elég nagy ahhoz, hogy Kade kis összejövetele eltörpüljön Lu bulija mellett. És mivel lassan alkohol árad szét az ereimben, egy részem eltöpreng azon, vajon meghívtak-e egy csomó lányt is.

A zene elég hangos ahhoz, hogy már csengjen a fülem. Valaki stroboszkópot is hozott. A villódzó fényben darabosan mozognak a táncoló testek.

Megrezzen a telefonom, ezért ciccegek egyet. Chris…

NeVeddFel

Ha nem válaszolsz, érted megyek, bárkivel is dugsz éppen.

A szememet forgatom.

– Seggfej – dörmögöm.

– Ki a fene az? – kérdezi Tylar összehúzott szemöldökkel, és közben a vállam fölött néz le.

A melltartómba csúsztatom a telefont, megvonom a vállam és elveszem tőle a poharát, majd felhajtom a benne lévő, borzalmas ízű, erős italt.

– Hé, te szemét! – Viszont mosolyog, amikor valaki elhúzza tőlem, és magával viszi az ideiglenes táncparkettre.

Felmegyek az emeleten lévő mosdóba. Kicsit elhomályosult a látásom a stroboszkóp miatt, könnyítek magamon, majd a kagylóra támaszkodom.

A telefonomat bámulom, épp a kagyló szélén hever. Mi lenne, ha véletlenül beleejteném a vízbe? Vagy eltörném? Rálépnék a kijelzőre, hogy olvashatatlanok legyenek az üzenetek?

NeVeddFel

Letépem a fejét. Te az enyém vagy!

Felmordulok az üzenet láttán. Minden nap minden órájában azt kívánom, bárcsak megfojthatnám a mostohatestvéremet álmában, de úgy, hogy ne azt higgye, hogy ez egyfajta szexuális közeledés.

Én

Abbahagynád? Egy barátnőm buliján vagyok. És nem vagyok a tiéd. A kibaszott mostohatestvéred vagyok, te beteg állat.

NeVeddFel

Elmegyek érted.

Harag tölt el, ezért gyorsan kikapcsolom a telefonomat.

Ugye nem helyes, hogy ennyire akar engem?

Felmegyek Lu hálószobájába, és az ágyra dobom a telefont. Tudom, hogy azt kellene tennem, amit Chris mond, hogy ne zaklasson, de már elérkeztem a tűrőképességem határához. Vissza akarok vágni.

Mire ismét lemegyek a földszintre, a barátaim többsége már átment a konyhába. Egyesek a pulton ülnek, mások a reggelizősarokban, és közben két embert buzdítanak, akik a földön ülnek és mindenki látja őket. A lány a fiú csípőjén ül, hozzádörgölőzik a…

Ó!

Tágra nyílik a szemem, amikor látom, hogy a fiú a szájába veszi a lány mellbimbóját, megmarkolja a mellét, és közben úgy nyalja meg szívogatja, mint aki az éhhalál küszöbén áll. A lány ruhája felcsúszik hátul, ahol a fiú másik keze a fenekét markolássza, és mozgatja magán.

Lu egyik főiskolás csoporttársa megáll az ajtóban, leesik az álla a látványtól.

– Ugye tudjátok, hogy látunk titeket? – kérdezi a pártól, azok viszont csak legyintenek és folytatják a csókolózást meg a dörgölőzést.

– Ezek itt mindjárt…

– Basszus, még szép! – helyesel valaki, amikor a lány nem találja a szavakat.

Luciella lép ekkor a konyhába.

– Szó sem lehet róla! Az istenit, ez anyám konyhája!

Én továbbra is az italomat szopogatom, szorosan Ty mellett állok, úgy nézzük, ahogy a pár feláll és kivonul a konyhából. A lány kuncog, mert a fiú rácsap a fenekére és azt kérdezi, hol vannak a vendégszobák.

Lu karba teszi a kezét, oldalra tolja a csípőjét és türelmetlenül dobol a lábával.

– Több mint harminc van. Válasszatok!

Valaki azt mondja neki, hogy az előtérben összetörtek egy lámpát, erre felsóhajt és eltűnik.

– Micsoda ünneprontó! – szólal meg mögöttünk egy hang.

Ty felnyög, mert rájön, hogy Dez az.

– Nézni akartad, mi?

– Baszódj meg! – vágja rá Tylar anélkül, hogy hátrafordulna. – Menj vissza a ház másik végébe, ahová tartozol, mielőtt Lu meglátja, hogy velem beszélsz!

– De mi csak az ingyenpiáért és a szép látványért vagyunk itt. A sátán ikertestvére ezt is tönkre fogja tenni?

Tylar szeme megrebben, amikor Dez hangja mélyebbre vált. Nem reagál arra, amit a srác mond, de látom, hogy elpirul, és Dez keze a csípőjére siklik, majd hátrahúzza magához.

– Ha a szoknyád alá nyúlnék, nedves lenne a puncid? Emlékszel, milyen érzés volt, amikor minden lehetséges pózban megdugtalak?

Megköszörülöm a torkom, kortyolok egyet az italomból a szívószálon keresztül és elfordítom a tekintetem.

– Hagyd abba! – feleli Tylar, de csak suttogás a hangja.

Dez felnyög.

– A múlt éjszaka nem ezt mondtad.

Nyilvánvalóan nem látja, mennyire szenved Ty. Lerázza magáról a srác kezét és elviharzik. Dez csak nevet, belekortyol a sörébe és rám néz.

Dühösen viszonzom a pillantását.

– Miért kell ezt csinálnod?

Dez nem fogadta jól a szakítást, és amikor csak lehet, folyton incselkedik Tylarrel, mert tudja, hogy ezzel megőrjíti. Állandóan üzeneteket küld neki és felhívja, Tylar pedig, amilyen rendes, mindig válaszol rájuk.

– Imádja – feleli Dez, és iszik még egy korty sört.

Felvonom a szemöldököm és fejemmel a távolodó barátnőm felé bökök jelentőségteljesen.

– Ó, ez egyértelmű.

Dez vigyorogva rám kacsint, majd felül a pultra. Mielőtt megkereshetném Tylart, hogy megvigasztaljam, Dez előrenéz a vállam fölött.

– Kérsz még egy sört, Kade?

Megdermedek.

Ő bizonyára bólint, mert a barátja egy üveget nyújt át neki a vállam fölött. Melegség sugárzik a hátamra, amikor Kade elveszi az italt, a kézfején sebesek és véresek az ízületek. Visszatartom a lélegzetem, próbálok nem foglalkozni a gerincemen felkúszó forrósággal és az áruló hormonjaimmal.

Érzem az illatát, fűszeres arcszeszét és a sampont, amivel a haját szokta mosni. Részegítő keverék. Emlékek rohannak meg, ahogy beletúrtam dús tincsei közé, a párnája illata, a nevetése, amikor hamisan énekeltem.

Még mindig itt áll szorosan mögöttem és csak dörmög, a mély hangú morgás egyenesen a lábam közé hasít. Mindenem bizsereg az útjában.

Az arcom valószínűleg kipirult. Nagyon régóta nem álltam már ennyire közel hozzá. Az alkohol eltompítja a józan eszemet, mert a testemnek nem lenne szabad így reagálnia.

Vajon ő is ugyanazt érzi most, mint én? Legszívesebben megragadna és bevonszolna egy üres szobába? Valószínűleg nem, mivel teljes szívéből gyűlöl.

Dez oldalra dönti a fejét és egy magas, hosszú combú, vörös hajú nőt néz, aki belépett a konyhába.

– Megdugtad őt tegnap este?

Elmegyek, mielőtt hallanám Kade válaszát.

– Egész nap képes lennék téged nézni, tudod?

– Ne légy ilyen romantikus, Kade… mert még félreértem!

Halk nevetés hangzik fel, majd…

– Ez is egy olyan dolog, amit te tanítottál nekem, Szeplőske. Ne menj haza ma este! Maradj velem!

Bólintok, azután a matracra dönt és szétnyitja a lábam…

Nem. Nem vagyok hajlandó visszatérni ehhez az emlékhez, ahhoz a pillanathoz, amikor tudtam, hogy mit jelent nekem.

Ahhoz az időhöz, amikor ő volt a mindenem.

De elvesztettem.

4.

Stacey

Amikor abbahagyom a táncot és leülök a barátaim mellé, végre rendesen kapok levegőt. Pletykálnak és az Én még soha… nevezetű játékot játsszák, ahol a legtöbb kérdést elkerülöm, amikor arról beszélnek, mi mindent csináltak először. Aztán felhajtjuk az asztalra kitett feleseket.

Nem tudom, miért jelent meg itt Kade olyan hirtelen. Az elmúlt két évben csak párszor láttam.

És vagy nem szólt hozzám, vagy megvetően nézett, vagy gúnyosan horkant egyet és valami megjegyzést dörmögött a bajusza alatt, amiről úgy gondolta, hogy nem hallom.

Olyan sokat változott! Kezdetben még csak egy félénk fiú volt, aki az alapvető érzelmeket sem értette, akinek meg kellett mutatni, hogy nem baj, ha érez valamit, aki ideges lett, amikor fogalma sem volt róla, hogy mit kell csinálni a hálószobában. Most pedig ez lett belőle.

Már hajnali négy óra van, és a tömeg még csak most kezd oszlani. Lu az ágyban van, magunkra hagyott minket. Ty, én és néhány másik ember újabb ivós játékot játszunk.

Mindannyian eléggé részegek vagyunk, boldogok, nevetünk és közben újabb feleseket hajtunk fel, hogy még tovább tartson a kábulat. Ekkor Kade, Dez és Base sétál be a nappaliba, az utóbbi karján két lány érkezik.

Tylar törökülésben ül mellettem, rájuk sem néz, amikor tölt egy újabb italt és azt kérdezi, ki következik.

– Ivós játékot játszunk – mondja valaki. – Akartok csatlakozni?

Tylar és Dez egyszerre vágják rá:

– Nem.

– Naná.

Mindannyian arrébb húzódunk a két kanapén, hogy helyet csináljunk nekik, a középen lévő dohányzóasztal lassan megtelik az italainkkal.

– Szerintem fel kellene dobni egy kicsit ezt a játékot – javasolja Base, majd leül és mindkét lányt az ölébe húzza. – Attól függően persze, hogy mennyire vagytok merészek.

Kade leül a velem szemben lévő kanapéra, majd a legnagyobb rémületemre az egyik lány Base öléből odamegy hozzá. Kade egy pillanatra megáll, értetlenül ránéz, aztán tetovált karjával átkarolja a csípőjét. Nagyot nyelek, próbálom elfojtani a féltékenységemet.

Nincs jogom ezt érezni.

– Ugye arról a játékról beszélsz, aminek az a neve, hogy Mennyit bírsz? – kérdezi Tylar és fintorog, amikor mindannyian bólogatnak. – Tisztában vagy vele, hogy Stacey és én is itt vagyunk? Lu ki fog akadni.

– Csak ne nyúljon senki Kade-hez, és nem fog megölni minket. – Dez oldalba böki a barátját, én azonban nem nézek rá, hogy lássam a reakcióját, inkább a körmömet tanulmányozom. – Base lehet Stacey párja. Úgyis azt mondtad, meg akarod dugni, nem? – kérdezi a barátjától.

Ó, istenem!

Base megrázza a fejét.

– Hogy te mekkora fasz vagy!

Kade megmozdul a kanapén, meggyújt egy cigit, és a kettőnk közti dohányzóasztalra ejti az öngyújtót.

– Ha Tylar beleegyezik, lehet velem – mondja Dez és kacsint egyet. – Benne vagy?

Ty lassan bólint, az arca kipirul az alkoholtól.

– Jól van.

– Ha elbírsz velem. – Vigyorog, majd rácsap a barátja mellkasára. – És Kade-nek már itt van Abbie, szóval nem lesz miért lázadnia a pokolból szalajtott ikertestvérének.

– Ne mondj már ilyen szarságokat! – szól rá Base. – Lu nem olyan rossz.

– De ő a sátán ikertestvére, nem? Ebben mind egyetértettünk.

– Ha azt akarjátok, hogy játsszam, akkor ne beszéljetek így a legjobb barátnőmről! – szólal meg Tylar, majd keresztbe teszi a lábát, és felvonja a szemöldökét.

A szemem sarkából látom, hogy Abbie jobb keze magasan van Kade ölében. Kade oda sem figyel rá, szív egyet a cigijéből, aztán kettőnk közé fújja a füstöt egyenesen az arcomba.

Abbie szép lány. A teste tökéletes – hullámos, barna haj, szép mell, hosszú, borotvált láb, ami most Kade öléből lóg lefelé. Szűk ruhát visel, amely kiemeli minden domborulatát.

Én azonban tudom, hogy Kade gyűlöli, amikor valaki a hajával játszik vagy a mellkasára nyomja a tenyerét, mint ahogy most ez a nő teszi. Egy örökkévalóságba telt, mire el tudta viselni az én érintésemet. Vagy küzd a késztetés ellen, hogy elhúzódjon, vagy tényleg megváltozott.

Vajon lefeküdtek már? Vagy többről van szó? Beszélget azzal a lánnyal… mindenről?

Tylar oldalra dönti a fejét, úgy néz rám.

– Szerintem Base nem bír el ezzel a csajjal – bök oldalba engem a könyökével. – Az utóbbi időben elég sokat gyakorolt.

Rácsapok Tylar térdére.

– Hé!

Elfintorodik, és bocsánatkérése jeléül megpuszilja az arcomat.

Base – Dez magasabb és izmosabb változata – csokibarna szemével néz és elvigyorodik.

– Vállalom a kihívást, ha te is, Rhodes.

Ó, jesszus! A büdös francba!

Ketté fog tépni.

Nem akarok Kade egyik barátjával dugni, bármennyire gyűlöljük is egymást.

Kade mérgesen néz rám, amikor rápillantok – és ha lehetséges lenne, csupán a pillantásától is lángra gyulladnék. Ami ostobaság, tekintve, hogy Abbie valamit a fülébe súg és a bicepszét simogatja, amit Kade megenged neki.

Megvonom a vállam, közben még mindig mereven nézzük egymást, de nem mutatom ki, hogy bármilyen hatással lenne rám. Ezalatt Base helyeslőn bólogat.

Egy ideig majd belemegyek a játékba, csak hogy lássam Kade reakcióját, aztán elmegyek aludni, mielőtt bármi történne.

Vajon érdekelné? Kétlem, mivel Abbie épp azon van, hogy az ajkához húzza a száját. Kade azonban nem csókolja meg. Sőt még rá sem néz.

Engem bámul.

– Hogy kell játszani? – kérdezi az egyik srác, mert láthatóan nagyon érdekli.

Dez Tylart nézi, miközben elmagyarázza a szabályokat.

– Válassz egy partnert… vagy többet… és addig kefélj vele, amíg csak bírsz!

Kade ölében ülve Abbie kacéran felkacag, hátrahajol és ismét súg valamit a fülébe. Kade felé fordítja a tekintetét, és összevonja a szemöldökét.

– Stacey, van valaki a kapunál, aki téged keres – szólal meg egy hang a nappali ajtajából. Az egyik srác az, aki a taxiját várja. – Igen dühösnek tűnik.

A francba!

– Az a srác korábbról? – kérdezi tőlem Ty mosolyogva, és mindenki, aki körülöttünk ül, ránk figyel. – Az, akivel majdnem dugtál a stúdióban? Behívhatnád. Bocs, Base, de nagyon dögös.

Elfintorodom, ahogyan Dez is.

– Szó sem volt róla, hogy… – Elhallgatok, felsóhajtok, majd leteszem az italom a dohányzóasztalra. – Kezdjétek el nélkülem!

– Nagyon zabos – teszi hozzá a srác. – Kiabál és követeli, hogy menj ki hozzá.

Kade cigije megáll félúton a szája felé.

Ty hirtelen feláll, de megnyugtatom, hogy minden rendben van és megkérem, hogy maradjon a helyén, aztán Base-t és Dezt is, amikor ők is felállnak.

– Biztos vagy benne? – erősködik Dez, és aggodalmasan ökölbe szorítja a kezét. – Boldogan megmondom neki, hogy menjen a picsába.

Base helyeslőn bólogat.

– Igen, biztos. Nem lesz semmi baj.

Felállok, lesimítom a ruhámat, nem törődöm Kade pillantásával, ami végigkísér, amíg kimegyek a szobából.

Amikor odaérek a kapuhoz, átkarolom magam, mert hideg van, és meglátszik a leheletem, amikor kifújom a levegőt.

– Ez komoly, Chris? Miért vagy itt?

A mostohatestvérem szeme véreres, mintha túl sokat ivott volna, mielőtt idejött.