SAMANTHA

DOWNING

Ő KEZDTE

Samantha Downing: He Started It

Copyright © 2020 by Samantha Downing

Hungarian translation © Bosnyák Edit, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Samantha Downing: He Started It

Berkley, an imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2020

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978-963-419-753-9 (epub)

ISBN: 978-963-419-770-6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bódiné Ács Eleonóra

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelő: Téglás Zoltán

Műfaj: thriller

ELSŐ RÉSZ

MÉG TIZENNÉGY NAP

Egy hősnőre vágysz. Akinek drukkolhatsz, akivel azonosulhatsz. De a hősnő nem lehet tökéletes, mert így csupán annyit érne el, hogy elégedetlen lennél önmagaddal. Akkor legyen tökéletlen! Egy olyan nő, aki esetleg megszegi a szabályokat azért, hogy megvédje a családját, de kizárólag önvédelemből öl. Nem gyilkosságról van szó, legalábbis nem a hidegvérrel elkövetett fajtáról. Ez a legfontosabb kitétel.

A második a hűtlenség. A férfiak megúszhatják, és ettől függetlenül hősök lehetnek, a feleség hűtlensége azonban megbocsáthatatlan.

Ami azt jelenti, hogy én nem lehetek a hősnőd.

Viszont van egy érdekes történetem a számodra.

Egy autóban kezdődik. Inkább egy városi terepjáróban. Rangsor szerint ülünk benne, a legidősebb a vezetőülésben. Eddie-nek hívják. Mellette a felesége, de rá majd később visszatérek.

A középső ülés a középső gyereké, aki én vagyok. Beth. Nem Elizabeth, hanem csak Beth. Két évvel vagyok fiatalabb Eddie-nél, és ezt állandóan érezteti velem. Egész jól nézek ki, habár már nem vagyok olyan fiatal, sem olyan vékony, mint régen. A férjem mellettem ül. Rá is majd később fogok visszatérni, mert eredetileg úgy volt, hogy a házastársak nem tartanak velünk.

Balra tőlem, egészen hátul, Portia foglal helyet. A meglepetésgyerek. Hat évvel fiatalabb nálam, ami néha száznak tűnik. Mivel nincs férje, sem komoly kapcsolata, az egész ülés az övé.

A leghátsó részt a csomagjaink foglalják el. Egy sorban szuszakoltuk őket egymás mellé, mert csak úgy férnek el. Ezt rögtön az elején megmondtam Eddie-nek. A kézitáskáink és a laptopjaink a gurulós bőröndök tetejére kerülnek. Nem kell légi utaskísérőnek lenni ahhoz, hogy az ember rájöjjön erre.

A táskák alatt van a csomagtartórekesz. Az egyik felét a pótkerék foglalja el. A másik felében egy lezárt, rézveretes fadoboz hever. Ez a különleges ládika azért van ezen a különleges helyen, mert abban van a nagyapánk, akit elhamvasztottak.

Nem beszélünk a nagyapánkról. Egyébként is alig beszélgetünk. A nap betűz az ablakokon, rásüt a lábamra, és égeti. A légkonditól kiszárad a szemem. Eddie valami jazzes zenét rakott be, amiben nincs szöveg.

Hátranézek Portiára. A szeme lehunyva, és fülhallgató van a fején. Valószínűleg olyan zenét hallgat, aminek van szövege, és nem jazzes. Fekete haja hosszú, és ráhull az egyik szemére. Festett. Mindannyiunknak hófehér a bőre, és mindannyian szőke hajjal és kék vagy zöld szemmel születtünk. Az én hajam most még világosabb, mert szőkítem. Eddie-é sötétebb, mert ő nem. Portia már egy ideje feketére festi az övét. Illik a körme színéhez. De nem gót. Már nem.

A zene hirtelen megváltozik. Észre sem vettem, hogy Krista megmozdult. Ő Eddie felesége. Krista, akinek kreol bőre van, sötét haja és aranyszínű pöttyökkel mintázott barna szeme. Krista, akit a bátyám négy hónappal a megismerkedésük után feleségül vett. Recepciós volt abban az irodában, ahol dolgozott.

A hangszórókból popzene árad, egy öt évvel ezelőtti sláger. Már akkor is rossz volt.

– A jazztől majdnem elaludtam – közli Krista.

A férjem felpillant a laptopjából. Azt valószínűleg nem vette észre, hogy megváltozott a zene, de Krista hangját meghallotta.

Talán Krista a hősnő.

– Semmi gond – feleli Eddie.

A hangján hallom, hogy mosolyog.

Tovább bámulok kifelé az ablakon. Atlantát már régen elhagytuk. Georgiát is. Alabama északi részén járunk, Birmingham után, ahol a lakosság gyér és gyanakvó. Ha az lenne a célunk, hogy gyorsan odaérjünk, már messzebb járnánk. De ez nem a sietésről szól.

– Kaja?

Ez Portia volt, álomittas hangon. Felült, levette a fülhallgatót, kerek a szeme, mint egy gyereké.

Régóta húz hasznot ebből „a család legkisebb gyereke” szarságból.

– Meg akarsz állni? – kérdezi Eddie, miközben lehalkítja a zenét.

– Álljunk meg! – kéri Krista.

A férjem vállat von.

– Igen – feleli Portia.

Eddie rám néz a visszapillantó tükörből, mintha lenne beleszólásom a dologba. Már így is kisebbségben vagyok.

– Remek – bólintok. – A kaja remekül hangzik.

Egy Roundabout[1] nevű helyen állunk meg, ami pontosan úgy néz ki, mint ahogyan elképzeled. Mesterkélten rusztikus azzal a lasszóval és a kecskével a cégtáblán, de az idő valóban nyomot hagyott rajta. Hiteles, de mégsem – mint az emberek többsége.

Mindannyian kiszállunk. Portia ér oda elsőként a bejárathoz, Krista néhány lépéssel lemaradva követi. Általában Eddie piszmog a legtovább. Az autó mellett áll, és a hátulját bámulja. Tétovázik.

A nagyapánk miatt. Ez a kirándulásunk első megállója, ami azt jelenti, hogy ez az első alkalom, amikor magára kell hagynunk.

– Jól vagy? – kérdezem, és megpaskolom Eddie karját.

Nem néz rám, és nem veszi le a szemét az autó hátuljáról, mert nagyapa hamvai mindennél fontosabbak a számunkra. Nem érzelmi okokból.

– Kint akarsz maradni? Becsomagoltatok neked valamit – javaslom.

A hangomból süt a szarkazmus.

Eddie felém fordul, és elkerekedik a szeme. Ó, az a döbbenet! Mintha azt közöltem volna vele, hogy elhagyom a régi partneremet egy másik férfi miatt, akit csupán két hónapja ismerek.

Ó, várjunk csak! Hiszen Eddie pontosan ezt csinálta. Elhagyta a barátnőjét, akivel együtt laktak, egy recepciós miatt.

– Jól vagyok – feleli Eddie. – Felesleges emiatt cseszegetned.

Igen. Én vagyok a gonosz.

A Roundaboutban mindannyian egy félkör alakú bokszban foglalunk helyet. Kétszer akkora, mint amekkorára szükségünk van. Az ülések borszínű műbőrből készültek. Krista és Portia becsúszott egészen a boksz közepéig, ezért Felix az egyik szélére került. Ő a férjem, Felix, a sápadt bőrű fickó, akinek markáns álla, tejfölszőke haja, szemöldöke és szempillája van. Bizonyos megvilágításban egyszerűen eltűnik.

– Semmi – közli Portia. – Nincsenek vegán ételek.

Portia nem vegán, de ettől függetlenül ellenőrzi a kínálatot. Portia azt is lecsekkolja, hogy van-e rámpa a kerekesszéknek, és ahol nincs, oda nem megy be, mert a méltányosság fontos.

– Elmenjünk? – kérdezem.

Senki sem válaszol. Leülök.

A húspogácsák jól át vannak sülve, a sült krumpli ropogós, a szalonna pedig zsíros. Szerintem egész jól jártunk. Csak egy jó kávé hiányzik, de nyavalygás nélkül megiszom azt a keserűt, amit kihoztak. Kellemes társaság is tudok lenni.

– Azt hiszem, meg kellene beszélnünk valamit – mondja Eddie. Úgy néz ki, mint apánk. – Elég sokáig fogunk kocsikázni. Sok üzemanyagra, ételre és motelszobára lesz szükségünk. Azt javaslom, hogy felváltva álljuk a költségeket. És az a legfontosabb, hogy ezen ne vesszünk össze. Röhejes lenne összekapni a benzinszámlán.

A férjem szólal meg elsőként.

– Jól hangzik – jelenti ki. – Mi ketten Bethszel kifizetjük a ránk eső részt.

Csak egy házastárs képes így elárulni az embert. Vagy egy testvér.

Ezután csak Portia marad. Mivel a szó szoros értelmében nincs munkája, a megállapodás nem igazságos.

Ó, micsoda irónia!

Portia ásít. Bólint. Ez Portia nyelvén azt jelenti, hogy pillanatnyilag beleegyezik, de fenntartja magának a jogot, hogy később nemet mondjon.

– Nagyszerű! – szól Eddie. – Akkor ezt most elintézem.

Odaviszi a számlát a kasszához, mert ez egy ilyen hely. Felix felkeresi a mosdót, Portia kimegy telefonálni. Így aztán kettesben maradunk Kristával, és a langyos kávé maradékát kortyolgatjuk.

– Tudom, hogy ez mindannyiótok számára szörnyű lehet – jegyzi meg Krista, és ráteszi a kezét az enyémre. – De remélem, kellemes élményeink is lesznek. Biztosra veszem, hogy a nagyapátok ezt akarta volna.

Ez igazán kedves megjegyzés volt tőle, még akkor is, ha kissé sablonos. A körülményekre való tekintettel nem számítottam se többre, se kevesebbre.

Mégis. Ha minden darabokra hullik, és elkezdjük meggyilkolni egymást, vele kezdem.

Azt hiszed, ezt azért mondtam, hogy megdöbbentselek. Tévedsz.

Nem, nem vagyok pszichopata. Habár ez mindig jó kifogás. Egy olyan ember, akiből hiányzik az empátia, és el kell játszania az emberi érzéseket. Miért tesznek rossz dolgokat? Vállrándítás. Ki tudja? A pszichopaták már csak ilyenek. Vagy a szociopata a megfelelő szó? Tudod, miről beszélek.

Ez nem olyan fajta történet. Ez a családról szól. Szeretem a testvéreimet, mind a kettőt, igazán. De gyűlölöm is őket. Így megy ez: szeretet, gyűlölet, szeretet, gyűlölet, oda-vissza, mint egy fűrész.

A család már csak ilyen. Azt állítják, hogy egyetlen egység, egyetlen közös céllal, de ez nem igaz. Azt nem szokták hangoztatni, hogy az esetek többségében a család összes tagjának megvan a saját célja. Nekem igen, az biztos.

ALABAMA

Az állam mottója: „Van bátorságunk megvédeni a jogainkat.”

Egyszer már megtettük ezt a kirándulást. Húsz évvel ezelőtt nagyapa szervezte meg nekünk, az unokáinak, mégpedig azért, mert a szüleink nem jöttek ki egymással. Sok kiabálás, sok becsapott ajtó és túl sok szótlan étkezés. Apa a kanapén aludt, de úgy tett, mintha nem ott aludt volna, anya pedig úgy tett, mintha nem lenne dühös. Elég nehezen ment neki, mivel mindig becsapta a szekrényajtókat, a szobaajtókat, és minden egyebet, ami az útjába került.

Kor szempontjából mi álltunk Eddie-vel a legközelebb egymáshoz, és sokat beszélgettünk erről, felkészítettük magunkat az elkerülhetetlen válásra. Még a dátumot is kiválasztottuk: szilveszter este. Eddie bejegyezte a Nine Inch Nails naptárába, berajzolt egy nagy X-et december 31-re. Fogadást kötöttünk arra, hogy a következő évben a szüleink már nem lesznek együtt.

Ez nyáron történt, amikor a veszekedések miatt a forró napok még hosszabbnak tűntek. Akkoriban mindannyian Atlantában laktunk, nagyapát is beleértve. Augusztusban hirtelen felbukkant nálunk, egyedül. A nagymamánk hat hónappal korábban halt meg.

Nagyapa összeterelt bennünket, leültetett a kanapéra, és azt mondta:

– A szüleiteknek egy kis egyedüllétre van szüksége. Meg kell beszélniük egymással néhány felnőttdolgot.

– El fognak válni? – kérdezte Eddie.

– Nem, nem fognak. Csak kettesben kell maradniuk egy kicsit, úgyhogy most belevágunk egy kalandba.

– Miféle kalandba? – tudakoltam.

– Egy nagyszerű kalandba.

Nagyapa határozottan és hangosan beszélt. Nagyon igyekezett meggyőzni bennünket arról, hogy igazat mond.

Én bármire kapható voltam, csak ne kelljen még egy napot otthon töltenem. A nyár hosszú volt, forró és szörnyű. Amikor nagyapa azt mondta, hogy egy kaland segítségével helyreáll otthon a béke, alig vártam, hogy kívül kerüljek az ajtón.

Nagyapának egy kisbusza volt. Ezzel járt, amióta az eszemet tudom, és ugyanolyan szürkészöld volt, mint az összes többi kisbusz. Sok barátom szüleinek volt ilyen, és ezerszer ültem már bennük. Az volt az előnye, hogy rengeteg helyünk volt benne. Az üléseken hat ember is kényelmesen elfért volna, úgyhogy bezsúfolódtunk, és elindultunk.

Első megálló: Tuscumbia, Alabama. Mindentől északra, már majdnem Tennesseeben. Helen Keller[2] itt született 1880-ban, egy Ivy Green nevű házban, ami most turistalátványosságként működik. Nagyapa oda vitt el minket először.

Maga a ház nem túl nagy. Egyszerű, fehér, földszintes épület. Részt vettünk a tárlatvezetésen, és mindent megtudtunk Helen néma és sötét világáról és arról, hogyan mentette meg őt Anne Sullivan. Az eredeti kút még mindig ott áll, ahol régen; az a hely, ahol Helen megtanulta a „víz” szót, és elkezdett felkapaszkodni a mélységből.

A ház környékét is bejártuk. Nagyapa folyamatosan arról beszélt, hogy Helen Keller milyen csodálatos nő volt. Nem emlékszem, hogy ismertem-e a nevét, mielőtt elmentünk abba a házba. Úgy érzem, hogy ismernem kellett volna, de talán csak azért, mert azt remélem, hogy többet tudtam, mint valójában.

Arra is emlékszem, amikor végeztünk, és elindultunk az autóhoz. Eddie egy alacsony téglafal tetején sétált, ami párhuzamosan haladt az úttal. Portia ide-oda rohangált az út két oldala között, mert a legjobb illatú virágot kereste. Én őt kergettem, és mindegyikről elmondtam a véleményemet, habár nem kérdezte.

Nagyapa megtorpant, és szemügyre vett bennünket. Megcsóválta a fejét.

– Óriási szerencse, hogy az összes érzéketek jól működik.

– De a tárlatvezető azt mondta, hogy Helen Keller egy betegség miatt süketült és vakult meg – mondtam. – Ma már nem kaphatjuk el azt a betegséget.

– Úgy van – mondta Eddie. – Megtalálták a gyógymódot.

Nagyapa megint megcsóválta a fejét, mintha csalódást okozott volna neki a reakciónk.

– Óriási szerencse – ismételte meg újra. – Talán kipróbálhatnánk valamikor. Bekötöm a szemeteket és a fületeket, és meglátjuk, hogy boldogultok.

Elnevettem magam, mert ez vicces volt. Mindannyian jókedvűek voltunk, mert egy országos kalandban vettünk részt. Nagyapa azt mondta, hogy a végcélunk Kalifornia, és életünkben először megnézhetjük a Csendes-óceánt.

* * *

Ma ugyanabba a házba megyünk, de ezúttal ismerjük a sztorit. Mindannyian láttuk A csodatevő című filmet, és mindannyian olvastunk Helen Kellerről az iskolában. Csak az a meglepő, hogy milyen kicsi a ház azzal a nyaralóval együtt, ahol Helen és Anne Sullivan lakott. Amikor gyerek voltam, sokkal nagyobbnak tűnt.

Elmenőben Felix összecsapja a tenyerét.

– Csodálatos darabkája a történelemnek, nem igaz?

– Úgy van – feleli Krista. – Imádom a felemelő sztorikat. Bárcsak lenne egy olyan tévécsatorna, ahol kizárólag inspiráló filmeket és sorozatokat vetítenek!

– Már léteznek vallásos csatornák – jegyzi meg Portia.

A szarkazmus szándékos.

– Ó, nem olyanokra gondoltam, hanem olyanokra, mint Helen Keller! – mondja Krista.

– Szóval egy olyan csatorna, amely fizikai kihívásokkal küzdő gyerekekről szól?

Krista feladja, és otthagyja Portiát, mivel rájön, hogy gúnyt űznek belőle.

Mindannyian beszállunk az autóba, és Helen Kellert senki sem hozza szóba többet. Az utazás egy üres úton folytatódik, nem megyünk sem észak, sem dél felé. Valamivel sötétedés után Eddie bekanyarodik egy út menti motelhez, aminek Stardust[3] a neve.

– Mi a véleményetek? – kérdezi Eddie.

Úgy néz ki, mint egy patkánylyuk wifivel és kábeltévével. Tökéletes.

– Még nagyon korán van – jegyzi meg Portia kissé gyerekesen nyávogós hangon. – Szívesen vezetek, ha fáradt vagy.

– Észben fogom tartani – feleli Eddie.

Odagurul az irodához, és kiugrik az autóból.

Nem meglepő, hogy Eddie ragaszkodik hozzá, hogy ő vezessen, és ő válassza ki a motelszobákat, mert ő ilyen. Mindig is ilyen volt. Kristát, aki elöl ül, látszólag nem zavarja; mosolyog, és a zenére bólogat. Portia vág egy grimaszt, és elnyúlik a hátsó ülésen.

Én felsóhajtok, előveszem a telefonom, és legörgetem az Instagramot, hogy kiderítsem, mi újság a többiekkel otthon. Hogy kiderítsem, mi újság azzal a férfival.

Portia ma este Eddie és Krista szobájában fog aludni. Minden éjjel egy másik párral alszik, hogy spóroljunk a szálláson. Portiának nem jár magányos éjszaka, mivel szingli, úgyhogy állandóan egyedül van. Legalábbis Krista így fogalmazott. Szerintem így áll bosszút Portián azért, amit a Helen Keller-háznál mondott.

Amint Felixszel elfoglaljuk a szobánkat, gyorsan száradó fertőtlenítő- és antibakteriális spray-vel átfújjuk az ágyneműket, a törülközőket és a bútorok tetejét. A vállfákat is. Kettő van belőlük.

Nem vagyunk baktériumfóbiások, de egy út menti motelben mindenki ezt csinálja, nem igaz? Ez nem olyan, mint antibakteriális törlőkendővel áttörölni a lehajthatós tálcát a repülőgépen.

Miután végeztünk, ledobom magam az egyik ágyra.

– Én zuhanyozom le először – közli Felix.

– Oké.

Figyelem, ahogy bemegy a fürdőszobába, és közben azon töprengek, már sokadjára, hogy vajon a gyerekeinknek is ilyen tejfölszőke haja lenne-e. Hat éve vagyunk házasok, majdnem kilenc éve vagyunk együtt, és még mindig nem döntöttem el, hogy néznének ki a gyerekeink. És még nem estem teherbe.

* * *

Az egyetem utolsó évében találkoztunk. A karriernapon. Felix a Global Com Inc.-hez állt sorba, én a Williams Kane Ltd.-hez. Mind a kettő nemzetközi vállalat, ezért a szakiránytól függetlenül jó eséllyel lehet munkát kapni náluk. Felixszel véletlenül egymás mellé kerültünk várakozás közben. Udvariatlanságnak tűnt volna, ha nem veszünk tudomást egymásról, ezért váltottunk néhány mondatot a jó és a veszélyes cégekről. Rendkívül hétköznapi társalgás volt. És abban az életszakaszomban pont erre volt szükségem.

– Szerencsések vagyunk, hogy ebben a korban születtünk – mondta egyszer csak Felix.

– Miért?

– Mert nem kell egy cégnél lehúznunk egy egész életet. Öt év maximum. Ha a hely tényleg borzalmas, akkor kettő után is le lehet lépni. Annál kevesebb viszont… – Vállat vont, mintha azt mondta volna, hogy az gáz. Két évnél kevesebbet tölteni egy munkahelyen azt jelenti, hogy az ember jelentéktelen. Vagy bajkeverő.

– Ez igaz – ismertem el. – Szerencsések vagyunk.

Aznap egyikünknek sem lett állása. Végül a legnagyobb nemzetközi cégnél kötöttünk ki, az International Unitednél, de természetesen nem ugyanazon a részlegen. Egyetlen cég sem osztja be közvetlen munkatársként a házaspárokat, főleg akkor, ha nem akar csődbe menni.

* * *

Felix megtörölközve lép ki a fürdőszobából bokszeralsóban és egy Miami Dolphins-pólóban. Nem rajongunk az amerikai fociért, de nem is utáljuk.

– Te jössz – mondja.

Elég kevés forró víz maradt, ha volt egyáltalán. Amikor kijövök a fürdőből, Felix az egyik ágyon fekszik. Nem azon, amelyiken én feküdtem.

– Fáj a lábam az egész napos üléstől a kocsiban – közli. – Nem bánod, ha külön ágyban alszunk?

– Rendben. Egyébként is kicsik.

– Igen, a miénkhez képest.

Leülök az ágyamra, és megnyitom az ébresztőórát a telefonomon.

– Sétáljunk egyet reggel? – kérdezem.

– Mindenképpen.

Hétre állítom be.

– Hogy érzed magad? – tudakolja Felix.

– Jól.

– Úgy értem, Eddie és Portia miatt. Régen találkoztál velük.

Ez igaz. Elég messze lakunk egymástól. Eddie és Krista az alabamai Dauphin Islandben lakik, Mobile-tól délre, a jelenlegi helyzetünkhöz képest az állam túlsó oldalán. Mi ketten Felixszel a floridai Woodview-ban élünk, Portia pedig a New Orleans-i Tulane-be költözött. Egyikünk sem lakik Atlantában, de mindannyian itt nőttünk fel. Innen indult a legutóbbi kirándulásunk.

A Morgan testvérek számára az elkülönülés az együttlét legjobb formája.

Néhány évvel ezelőtt jöttünk össze utoljára, amikor Portia lediplomázott. Két napot töltöttünk ugyanabban a városban, és nyolc órát egymás társaságában, mindet részegen. Portia ragaszkodott hozzá, hogy kóstoljuk meg a Hurricane-t, a mentás Julepet és a Pimm’s Cupot. Külön-külön is veszélyesek, együtt pedig halálosak.

Nagyapa is ott volt. Évek óta nem láttuk.

Ez akkor történt, amikor Eddie még Tracyvel volt, azzal a lánnyal, akivel együtt élt. Akkor még nem ismerkedett meg Kristával. Kedveltem Tracyt. Okosabb volt, mint a bátyám, és ezt sokszor az orra alá dörgölte. Eddie-nek látszólag még tetszett is a dolog.

Emlékszem, hogy egy belvárosi bárban voltunk, az egyetem közelében a diplomaosztó előtti estén. Trikót és rózsaszínű szoknyát viseltem a pokoli hőségben. Tracyn egy elegáns nyári ruha volt, ami kihangsúlyozta a karját. Nevetségesen izmos volt.

– Kíváncsi vagy, milyen a bátyád? – kérdezte. Kissé kásásan, de érthetően beszélt. – Óriási seggfej tud lenni, de szerethető seggfej, érted?

Értem. Te is ismered ezt a fajtát, találkoztál már vele. Ő az a srác, aki megússza, hogy beszól az órán, aki ráveszi a tanárokat, hogy engedjék javítóvizsgára, akinek mindenki a barátja akar lenni, még akkor is, ha valamit elcsesz. Főleg akkor, ha elcsesz valamit.

Ez Eddie.

Sohasem nyílt alkalmam megkérdezni Tracytől, hogy mit gondolt arról a nőről, akivel Eddie közvetlenül az egyetem után járt. Le merem fogadni, hogy az a nő nem nevezte őt szerethetőnek. Azt állította, hogy a bátyám pofon vágta, és fel is jelentette Eddie-t, de semmi sem történt. Eddie azt mondta, hogy meg van őrülve, és sohasem ütné meg, soha de soha.

Hittem Eddie-nek. A nőnek is hittem. Oda-vissza, oda-vissza, mint az a fűrész. A mai napig nem döntöttem el, hogy kinek van igaza. Vajon egy szerethető seggfej, vagy csak az utóbbi?

Ezen gondolkozom az ágyban, a Stardustban, amikor Felix megkérdezi tőlem, hogy vagyok. Megpróbálok kiegyensúlyozottnak maradni.

– Jól – felelem. – Jól vagyok.

– Örülök. Jó éjszakát!

– Jó éjszakát!

Megvárom, amíg lelassul a légzése. Nem tart sokáig. Felix képes azonnal elaludni, függetlenül attól, hogy hol van.

Felkelek, felöltözöm, és kimegyek a szobából.

Odakint körbenézek, mozgást vagy az életnek valamiféle jelét keresve. Még fél tizenegy sincs, és tudom, hogy Portia nem az ágyban fekszik, Eddie és Krista szuszogását hallgatva. Két lehetőség van: az étterem az út túlodalán, vagy a motel mögötti bolt, ahol alkoholt árulnak. Először arrafelé indulok.

A parkoló üres, visszhangot vernek a lépteim, és azt hiszem, hallok valakit a hátam mögött. Kétszer megállok, és ellenőrzöm. Egyszer letérdelek, és benézek a lerobbant kamion alá, hátha a túloldalán megpillantom valaki lábát. Ez a hely annyira csöndes és üres, hogy biztosra veszem, nem vagyok egyedül.

Nem látok senkit, csak amikor odaérek a bolthoz. A parkoló tele van, és mindenfelé emberek nyüzsögnek. A Dan’s Drip-Drop Liquors az egyetlen bárra emlékeztető dolog kétmérföldes körzeten belül.

Portia odabent van. A pénztár előtti sorban várakozik. Rajta kívül egyetlen nő van a környéken. Az egyik autó anyósülésén ül, és cigarettázik. Forgalmas este a Drip-Dropban.

Portia csak akkor vesz észre, amikor odalépek mellé.

– Két személyre vásárolj! – mondom neki.

Elmosolyodik, és felemel egy hatos csomag kólát és egy üveg rumot. Bólintok. A pulton műanyag poharak tornyosulnak. Az árukat – öt cent darabja – piros filccel írták rá egy lottószelvény hátuljára. Veszünk kettőt.

– Menjünk vissza az autóhoz! – javasolja Portia. – Nálam van Eddie kulcsa.

Sohasem ismerték el eléggé, hogy okos. Talán azért, mert sokkal fiatalabb nálunk.

Percekkel később az autó hátsó ülésén ülünk, és rumos kólát kortyolgatunk, amit évekkel ezelőtt ittam utoljára. Lehet, hogy egyetemista koromban. Nincs jegünk, de a kóla hideg, és az ital tökéletesnek tűnik, főleg ahhoz képest, ahol éppen vagyunk. A környezet mindennél fontosabb.

– Ez furcsa – jegyzi meg Portia.

– Mire gondolsz?

– Te tudtál a végrendeletről?

– Nem. Akkor szereztem tudomást róla, amikor nagyapa ügyvédje felolvasta.

Az autó hátsó része felé pillantok, ahol a hamvait tároljuk.

– Eddie bevitte a szobájába – mondja Portia.

– Ó! Persze.

Belekortyolunk az italunkba. Egyre könnyebben csúszik.

– A munkahelyemen is ezt isszuk – jegyzi meg Portia. – Mert úgy néz ki, mintha üdítő lenne. Az összes pincér iszik.

Hazugság.

Portia azt állítja, hogy pincérnőként dolgozik egy bárban. Valójában sztriptíztáncos, az egyetem alatt is ezt csinálta, és utána sem hagyta abba. Lehet, hogy ritkán találkozom a testvéreimmel, de tudom, mit csinálnak.

– Nem lehet könnyű állandóan részeg emberek között lenni – vélem.

– Igen, már eléggé unom. De kezdőként sehol sem keresnék ennyit.

– Azt elhiszem.

– Úgy értem, nem fogom örökké ezt csinálni. – Tart egy kis szünetet, miközben lehajtja az italát. – Csak addig, amíg találok egy jó állást.

– Nagyapa pénzéből ki tudod fizetni a diákhitelt – mutatok rá.

Portia bólint.

– Hála az égnek!

Mi vagyunk a vagyon egyetlen örökösei. A nagymamánk jóval a nagyapánk előtt halt meg, a szüleink pedig nincsenek a képben.

– Szerinted mit fogsz csinálni? – kérdezem.

Portia vállat von, újratölti a poharát, és utántölti az enyémet.

– Az egészségügy érdekel. Talán orvosi asszisztens leszek, vagy valami ilyesmi. Az is lehet, hogy elvégzem valamikor az ápolói képzést.

– Szerintem azt jól csinálnád.

Elmosolyodik. Éppen elég fény van ahhoz, hogy lássam a szemét. Tiszta kék, mint nagyapáé volt. Az enyém borongósabb, mint egy sötét tó, Eddie-é pedig olyan, mint egy kék üveggolyó.

– Szerinted hogy fog alakulni ez a kirándulás? – kérdezi Portia.

Furcsa, hogy ezt most kérdezi, miután már elindultunk. Mindannyiunknak ezt a kérdést kellett volna feltennünk, ezen kellett volna elgondolkoznunk, és ezt kellett volna megvitatnunk, mielőtt útnak indultunk.

Egyszerre szereztünk tudomást erről a kirándulásról, amikor nagyapa ügyvédje mindannyiunkat bekapcsolt egy konferenciahívásba.

– Se temetés, se gyászszertartás. Ezt egyértelműen kikötötte – mondta a férfi, aki georgiai akcentussal beszélt. Nagyapának nem volt akcentusa. – A nagyapjuk kizárólag egy gyászjelentést kért a helyi lapban. A szöveget is megírta.

Nagyon furcsa, hogy mindannyian csöndben vagyunk. Mintha farkasszemet néznénk egymással a telefonon keresztül.

– A nagyapjuk azt kérte, hogy a testét hamvasszák el. A következő részt pontosan úgy fogom felolvasni, ahogy leírta – mondta az ügyvéd. Papírsuhogás. Furcsa hang volt, mintha nagyapa megtalálta volna az egyetlen ügyvédet, aki nem használ számítógépet. – „Menjetek el az autókirándulásra. A végén szórjátok szét a hamvaimat. Miután eljutottam a végső nyughelyemre, a vagyonomat egyenlő részben szétosztják köztetek.” Az autóbérlésre elkülönített egy összeget. Van kérdésük?

Az autókirándulásra, nem egy autókirándulásra. Csak egy volt belőle.

Kérdésünk nem volt.

– Ami a vagyont illeti, a nagyapjuknak volt egy háza, egy autója, egy nyugdíj-takarékossági és egy befektetési számlája. Az egész egyenlő részben oszlik szét maguk között. – Az ügyvéd szünetet tartott. – A ház, az autó és a berendezési tárgyak értékét még fel kell becsüni, de pillanatnyilag összesen 3 453 000 dollár áll a rendelkezésükre. Mire a nagyapjuk hamvai eljutnak a rendeltetési helyükre, a teljes összeget is meg tudom mondani.

Számomra már ez az összeg is döbbenetesen hangzott, és ez még csak a készpénz volt.

– Van néhány feltétele annak, hogy megkaphassák az örökségüket – folytatta az ügyvéd. – Ha valaki börtönbe kerül, vagy nem vesz részt az elejétől a végéig a kiránduláson, vagy bármilyen módon eltér az eredeti úttól, nem kap semmit.

Ennek így kell lennie. Először a kirándulás, utána a pénz. Nagyapa nem is dolgozott meg érte. A nagymamánk húgától örökölte, akinek nem voltak gyerekei, és azóta is megtartotta magának az egészet.

Amikor a telefonos konferencia véget ért, Eddie küldött egy e-mailt nekem és Portiának a logisztikával kapcsolatban. Nem kérdőjelezte meg, amit nagyapa mondott, sem azt, hogy megtesszük-e. Senki sem kérdőjelezte meg.

Megérdemeltük azt a pénzt. Régóta vártunk erre a fizetségre.

Húsz évvel ezelőtt, amikor először mentünk el erre az autókirándulásra, nagyapa meg akarta ismertetni velünk a világot, amit a lehető legtöbb állam bemutatásával szándékozott kezdeni. Ehelyett azonban valami olyasmi lett belőle, amit nem hozunk szóba, amiről hallgatunk. A fejünkben marad, és tagadásban, hitetlenségben, sőt téveszmékben úszkál körbe-körbe.

Szóval szerintem hogy fog alakulni ez a kirándulás? Életre szóló élmény lesz. És amikor véget ér, minden megváltozik. Pontosan úgy, mint az első alkalommal.

– Rendben lesz – mondom Portiának. – Nem lesz semmi gond.

Vág egy grimaszt. Nem vitatkozom vele.

A naplóról sem beszélek neki. Senki sem tudja, hogy nálam van. A lapjai megsárgultak, a borítójára ragasztott matricák kifakultak, de a hangzatos cím még mindig olvasható:

Útmutató az érzéseidhez

Elgondolkodtató kérdések gondolkodó lányok számára

1999. AUGUSZTUS 12.

Ki az a három nő, akit a legjobban csodálsz?

Először is leszögezem, hogy nem akartam használni ezt a naplót. Születésnapi ajándék volt, elég béna, és egészen a mai napig az ágyam alatt hevert. Akkor láttam meg, amikor előhúztam a bőröndömet a kirándulás miatt. Úgyhogy erről ennyit.

Másodszor pedig nem csodálok senkit. Ez egy beugratós kérdés, mert ezzel gyakorlatilag kijelenteném, hogy „én nem tartozom e három nő közé, sohasem fogok közéjük tartozni, de jobban csodálom őket, mint magamat”.

Ez szerintem elég elcseszett dolog. Mintha a lányoknak nem lenne enélkül is éppen elég önértékelési problémája.

Az a jó hír, hogy a kezelőorvosom rendkívül büsze lenne rám, amiért felismertem egy ilyen beteges kérdést. Be fogok számolni neki erről, miután visszajöttünk. Dr. Lang nem igazi orvos, csak egy terapeuta, de azért hívom dr. Langnak, hogy emlékeztessem, hogy nem az.

A kezelés olyan, mintha azon a forgó valamin ülnék a játszótéren. Azon a fémen, amelyiken rudak vannak. A felnőttek miért nem veszik észre, hogy ostoba és veszélyes játék?

A kezeléseimmel kapcsolatban is ez a kérdésem.

MÉG TIZENHÁROM NAP

Felix elég keveset tud az első kirándulásról. Azt tudja, hogy megtörtént, a részleteket viszont nem ismeri. Tudom, hogy szörnyű eltitkolni egy ilyen fontos dolgot a férjem elől, de a mai napig kitartok a döntésem mellett. Azok a párok, akik azt hiszik, hogy el kell mondaniuk egymásnak minden apróságot, amit csinálnak vagy csináltak, bukásra vannak ítélve. Azok a kis semmiségek az évek során egy nagy rakás szarrá gyűlnek össze – nem lehet, hogy az ember ezzel éljen házasságban.

De nem vagyok olyan állapotban, hogy sétálni menjek, ezért nem titkolom el, hogy Portiával átbeszélgettük az éjszakát.

– Remek – mondja Felix. – Örülök, hogy eltöltöttél egy kis időt a húgoddal.

Legszívesebben megütném. Valószínűleg a másnaposság miatt.

Amikor lemegyek az étterembe reggelizni, a rum még mindig párolog a pórusaimból. Portia fiatal, úgyhogy jól néz ki smink nélkül, a haját pedig kontyba kötötte. A fejem még jobban megfájdul, amikor ránézek.

– Elmentetek valahová tegnap este? – kérdezi Eddie.

Pólóban és homokszínű nadrágban is ropogósnak és frissen vasaltnak néz ki.

Krista mellette ül, és duzzog. Le merem fogadni, hogy nem sejtette, milyen motelekben fogunk megszállni.

– Nem mentünk sehová – felelem. – Csak ittunk.

– Ja, nem mentünk sehová – erősíti meg Portia.

Eddie résnyire húzza a szemét, mintha valami atyai megjegyzést készülne tenni: Óvatosnak kellene lennünk. Nem azért vagyunk itt, hogy bulizzunk. Ne igyunk egyedül egy ismeretlen városban.

De nem ezt mondja, hanem elmosolyodik, amitől csillogni kezd a szeme, és megjelennek a gödröcskék az arcán. Eddie másodpercek alatt képes seggfejből kedvessé változni.

– Nekem is szólnotok kellett volna – reklamál. – Kell, hogy legyen valami szórakozásunk ezen a kiránduláson.

Portia bólint.

– Neked kellene többet szórakoznod. Kezdesz egy unalmas öregemberré válni.

– Kösz.

– Ha én nem mondom a szemedbe, akkor senki sem fogja – mutat rá Portia.

– Erre valók a kishúgok – teszem hozzá.

Eddie mosolyog, és Felix felé fordul.

– Összefogtak ellenem.

– Úgy tűnik – helyesel Felix.

– Mit tanácsolsz?

– Hajtsd le a fejed, és fogd be a szád?

– Jól hangzik.

Összeöklöznek.

* * *

Visszamegyünk a motelbe, hogy összeszedjük a holminkat. Az első kirándulás alkalmával minden motelszobából elcsentem egy hamutálat. Húsz évvel ezelőtt az efféle motelekben voltak hamutálak és gyufásdobozok. Minden szobában lehetett dohányozni. És mindegyik hamutál egyforma volt, mintha ugyanattól a cégtől vásárolták volna őket: négyzet alakú, a sarkokon egy bemélyedéssel a cigarettának. Azt hiszem, üvegből készültek. Nehéznek és tömörnek tűntek, ami tetszett, ezért elvittem őket.

Becsomagoltam őket a pólóimba, hogy ne koccanjanak össze. Amikor már ötöt összegyűjtöttem, nagyapa észrevette, hogy nehéz a táskám.

– Könyvek – füllentettem.

Furcsán nézett rám, mintha nem lenne normális, hogy könyvek vannak nálam.

Néhány estével később a táskám még nehezebb lett. Akkor nagyapa kiürítette. Egymás után csomagolta ki a hamutálakat, összesen nyolcat.

– De miért csináltad ezt, Beth? – kérdezte.

Vállat vontam.

– Mert megtehetem.

Nagyapa hebegett-habogott, végül kijelentette, hogy vissza kellene vinnünk őket. Ez lenne a becsületes dolog. De nagyapa nem volt becsületes.

– Tarts meg egyet! – mondta végül. – A többit leadjuk egy jótékonysági szervezetnél, vagy valami.

Kettőt tartottam meg. Nincs alku! Már tizenkét éves koromban is több eszem volt ennél.

Ma nincsenek hamutálak a motelszobában. Semmi sincs, ami nehéz és szilárd, csak néhány elnyűtt törülköző és szúrós ágynemű. Még biblia sincs. A tévé le van csavarozva, a távirányító pedig egy dróthoz van kötve.

Ez kellemetlenül érint, és egy részegen átaludt éjszakát leszámítva üres kézzel távozom. Amikor elindulunk, hátrafordulok, szemügyre veszem a Stardust táblát, és arra gondolok, hogy lefényképezem. De nem teszem, mert nem akarok emlékezni arra a patkánylyukra.

A férjem imád fotózni. Ha történik valami érdekes, Felix azonnal előveszi a telefonját. Ő az a fickó a felvonulás közepén, aki közben felveszi a felvonulást. Azt is felvette, ahogy beraktuk a csomagjainkat a terepjáróba, és kihajtottunk az autókölcsönző parkolójából Atlantában, és a Roundaboutot is lefényképezte. Valószínűleg a Stardustot is. Nem kérdeztem meg tőle.

Néha feltölti a videókat a közösségi oldalakra, máskor felülvizsgálja, és letörli. Engem nem zavar, nem szoktam megnézni őket. Vajon megnézi valaki? Le merem fogadni, hogy nem. Le merem fogadni, hogy te sem, legalábbis egynél többször biztosan nem. Addig nem, amíg meg nem hal valaki, és akkor megnézel és újranézel mindent apróságot, amit valaha csinált, mert csak ez maradt neked. Én is ezt csináltam.

Lehet, hogy egy napon csupán azok a képek és videók maradnak valakiből. Körültekintően válogass.

De ha Felix azzal akarja tölteni az idejét, hogy megörökíti az életét, akkor ez az ő választása.

Amint kiérünk az országútra, összekuporodom az ülés rám eső részén, és nekidőlök az ablaknak. Alvás. Ez a másnaposság egyetlen ellenszere. Idő és alvás, és az sem ártana, ha annyi idős lennék, mint Portia.

Könnyen elszenderedem, és nevetésre ébredek. Főleg Felix hangját hallom.

– …és lett egy gyerekük, akit elneveztek Pop Tartnak[4] – mondja.

– Epres Pop Tart! – kiáltja Krista.

– Azután visszamentek az űrbe, hogy megkeressék az elvesztett szerelmüket – így Eddie.

– Várjatok! – szól közbe Portia. – Az a sün lefeküdt egy földönkívülivel?

– És a mutánssal! – teszi hozzá Felix.

A sztorijáték. Gyermekkorunkban is ezt játszottuk az autóban, de nem így. Úgy teszek, mintha aludnék, miközben a Bonnie nevű sündisznó szexuális hőstetteiről szóló történetet hallgatom. Portia szerint az esélyegyenlőség jegyében paráználkodik.

Az első kirándulás alkalmával egy másik sündisznóról meséltünk folytatásos történetet. Chesternek hívták, és senkivel sem paráználkodott. Egyszer sem. Viszont volt egy Paulina nevű sünbarátnője, akinek gilisztákat és tücsköket vitt ajándékba. Chester többnyire a barátaival lógott, és olyan kalandokban vett részt, mint amik a videójátékokban vannak.

Nagyapa imádta azokat a sztorikat. Azt mondta, azokra a képregényekre emlékeztetik, amelyeket gyermekkorában olvasott. Tudtam, mikor kuncog, mert olyankor az egész teste rázkódott. A hátsó ülésről figyeltem.

Egy idő után megelégelem a Bonnie-sztorit, és felülök.

– Nézzétek, itt van Csipkerózsika! – mondja Eddie.

– Ti tényleg a sündisznószexről beszélgettek? – kérdezem.

Krista felemeli az ujját.

– Nem kizárólag sündisznószexről. A sünök másféle állatokkal is lefekszenek.

– De azok nem egészen állatok – teszi hozzá Portia.

Felix rám néz, és megcsóválja a fejét.

– Inkább valamiféle lények?

– Földönkívüli lények!

– Mutáns lények!

– Mitológiai alakok!

– Istenek. A görögök. És az északi istenek.

– Zoofília – mondom. – A zoofília legrosszabb fajtája.

– Vigyázz!

Krista hangját elnyomja a kerékcsikorgás, amit egy csattanás követ.

Félig lecsúsztunk a kétsávos útról, a kocsi megfordult, menetiránnyal szemben áll.

– Mindenki jól van? Mindenki jól van?

Eddie ezt ismételgeti, mint egy hangfelvétel.

– Igen – feleli Felix.

– Élek – mondja Portia.

Én is jól vagyok. Nem tört el semmim, de megfájdult a karom ott, ahol bevertem az ajtóba. Krista sír. Inkább szipog. Van egy vörös folt a homlokán ott, ahol beütötte a fejét. Eddie szemügyre veszi a sebet.

– Rendben van – jelenti ki. – Nem repedt fel a bőr.

Én is megnézem, mert a fejsérülésekkel vigyázni kell, de a bátyámnak igaza van. Nem csúnya, és nincs feldagadva.

Felix kibámul az ablakon.

– Mi történt? – kérdezi.

– Egy furgon jött velünk szembe – feleli Eddie. – Nem láttátok?

– Összeütköztünk?

Senki sem válaszol.

Kinyitom az ajtómat, és kiszállok. Egyetlen autó sincs a környéken, habár messzebb látok egy távolodó pick-upot.

– Elment – mondom. – Egyszerűen itt hagytak bennünket.

– Seggfej – morogja Eddie.

Felix is kiszáll, és megkerüli az autót.

– Defektet kaptunk – közli.

– Az ég szerelmére! – kiált fel Portia, miközben kiszáll hátul. – Remélem, tudja valaki, hogy kell megjavítani!

Mindannyian a lapos hátsó kereket bámuljuk. Úgy néz ki, mintha teljes sebességgel nekiszáguldott volna egy kőnek, ami elég éles volt ahhoz, hogy az üveget is elvágja.

Eddie lekormányozza az autót az útról, arra az esetre, ha jönne valami. Ami nem valószínű. A néptelen utat kukoricaföldek szegélyezik, amik mögött farmházak magasodnak. Ennyi. Nincs hová menni, és nincs semmi látnivaló.

– Én ki tudom cserélni – jelenti ki Felix.

Eddie kiszáll az autóból.

– Én is.

Portiát nézem, aki az autónak támaszkodik, és fél lábon áll.

– Mi a baj? – kérdezem.

– A bokám. Az ütközéskor fel volt téve a lábam.

– Hadd nézzem!

Elhesseget.

– Jól vagyok, anya. Semmiség.

Az autó hátuljánál Eddie és Felix kipakolja a csomagokat, hogy hozzáférjenek a pótkerékhez. Felix ért a kocsikhoz. Ezen mindenki meg szokott lepődni, mert az a fajta fickó, aki állandóan a laptopját bámulja, de ért hozzájuk. Azt állítja, hogy azért, mert a motorok érdekesek.

Hazugság.

Azért van, mert szegények voltak, és mindig régi és ócska autókkal jártak.

– Meg kell majd állnunk valahol, és szerezni egy normális gumit. Ezzel nem utazhatunk át az országon.

– Így igaz – mondja Eddie.

Pedig fogalma sincs. A bátyám az a fajta, aki azonnal autómentőt hív.

Élvezem, hogy Felix utasítgatja Eddie-t, és gyakorlatilag segéderőt csinál belőle. Felixnek is tetszik, Eddie-nek viszont nem. Talán furcsa, hogy én ezt élvezem, vagy talán mindenki így érez a testvéreivel kapcsolatban. Van bennünk egy kis versengés és egy kis bosszúvágy.

Egy napon talán majd kielemzem ezeket az érzéseket takarítás helyett, vagy ilyesmi.

– Vedd le a cipődet! – mondom Portiának. – Hadd nézzem meg, hogy meg van-e dagadva!

Portia engedelmeskedik, és meg van. Jégre és valamilyen kötésre lesz szükségünk, és adok neki egy ibuprofént a fájdalomra. Annyira lefoglal a lista összeállítása – miközben igyekszem nem törődni azzal, hogy a baleset óta remeg a kezem –, hogy csak akkor hallom meg a másik autót, amikor odaér mellénk, és megáll.

Egy fekete pick-up. Pont olyan, mint az, amelyik egy perccel ezelőtt otthagyott bennünket.

– Jól vagytok, srácok? Segítsünk? – kérdezi a sofőr.

Fiatal, sárga hajú, baseballsapkás fickó cigarettával a szájában. A mellette ülő férfi idősebb, nagyobb termetű, és dús, őszes szakálla van. A furgon hatalmas, megtoldott utasfülkéje van, és hátul egy nő ül a túlsó oldalon. Csak a hosszú, vörösesbarna haját látom.

– Csak egy defekt – feleli Felix.

Eddie közelebb lép az idegenekhez, és kihúzza magát.

– Jól vagyunk – mondja.

– Biztos? – kérdezi az idősebb férfi, és rámosolyog Eddie-re. – Értünk az autókhoz.

Annak ellenére, hogy felajánlja a segítségét, egyikük sem mozdul meg, hogy kiszálljon.

– Megoldjuk – jelenti ki Eddie.

– Ti voltatok?

Portia.

Eddig a pillanatig az autónkban ült, és a lábát pihentette. Most felkelt, és kiszállt, és a legádázabb tekintetével méregeti az idegeneket, miközben fél lábon imbolyog.

– Ti löktetek le bennünket az útról?

– Mi voltunk? – kérdezi az idősebb férfi, és elneveti magát. A másik kettő csatlakozik hozzá. – Kicsikém, mi csak épp erre jártunk, és megálltunk megkérdezni, hogy segíthetünk-e.

– Ez nem túl kedves tőled – teszi hozzá a sofőr. – Megállunk segíteni, te pedig megvádolsz bennünket azzal, hogy mi löktünk le benneteket az útról.

– Egyáltalán nem kedves – jegyzi meg az idősebb férfi.

Krista is kiszáll az autóból, csípőre teszi a kezét, és kidülleszti a mellét, ami valószínűleg rossz jel. Azok a kertvárosi nők viselkednek így, akik még sohasem keveredtek komoly vitába, és azt hiszik, hogy az csak az interneten szokott megtörténni.

Eddie még közelebb megy a furgonhoz, és közben folyamatosan szemmel tartja a két férfit.

Egy részem végig akarja nézni, mi lesz ebből, ha másért nem, akkor a magam szórakoztatása kedvéért. A másik részem elállja Eddie útját.

– Köszönjük – mondom az idősebb férfinak. – Hálásak vagyunk az ajánlatért, de jól vagyunk. Már majdnem végeztünk a kerékcserével.

Felix felé intek, aki visszaint a csavarkulccsal.

Nem én vagyok a gonosz. A békét szolgálom.

Az idős férfi hosszasan rám mered. Mosolygok és bólintok, mosolygok és bólintok.

– Rendben van – szól végül. – Örülök, hogy mindenki jól van.

A pick-up elindul, azután megfordul, és elindul abba az irányba, amerről jött.

– Megfordultak és visszajöttek – mondja Portia. – Ők voltak.

Mindenki hallgat.

– A Keresztapa – folytatja Portia. – Esküszöm, hogy az a fickó olyan volt, mint az alabamai Keresztapa.

– Van benne valami – feleli Eddie. – Erre iszom.

Mindannyian elnevetjük magunkat. Mindnyájan iszunk.

A baleset óta néhány óra telt el. A bérautón új kerék van, a másik bekerült a helyére, és Krista kent egy kis alapozót a homlokára. Portia bokája be van kötve, és egy újonnan vásárolt, olcsó flip-flopot visel.

Az eset okozta ijedtséget enyhítette az idő, az alkohol és a nevetés. Ez is úgy működik, mint bármi más. Nem lehet sokáig elviselni a feszültséget, különben valakinek baja esik.

Miután elmúlt, és biztonságban vagyunk, azon kapom magam, hogy örülök, hogy itt van Felix. Eddig nem örültem. Nem kellene itt lennie, és Kristának sem. Csak a testvéreknek kellene részt venniük ezen a kiránduláson.

Az ügyvéd által kezdeményezett konferenciabeszélgetés után Eddie felhívott, és közölte, hogy Krista velünk jön.

– Hat hónapja vagyunk házasok – mondta. – Nem hagyhatom itt csak úgy, miközben elmegyek veletek egy autókirándulásra.

– Nem tud vigyázni magára? – kérdeztem.

Eddie felsóhajtott. Mély és kétségbeesett sóhaj volt, mintha ez az egész az én problémám lenne.

– Nézd, tudom, hogy még nem találkoztál vele…!

– És ez kinek a hibája?

Csönd. Azért nem találkoztam még Kristával, mert Eddie egyikünket sem hívta meg az esküvőre. Azt mondta, hogy az utolsó pillanatban döntötték el, hogy bemennek a városházára, mielőtt elindultak egy hegyi túrára, de szerintem nem akarta, hogy ott legyünk. Talán azért, mert megcsalta a barátnőjét, és feleségül vett egy recepcióst.

De hallgattam, a bátyám pedig témát váltott.

– Hozd el Felixet! – javasolta.

– Nem ez a lényeg.

– Nem vagyunk már gyerekek, Beth. Házasember vagyok, és elviszem magammal a feleségemet.

Ezért hoztam el a férjemet. Mert férjezett asszony vagyok, és ez így helyes. Az is eszembe jutott, hogy a házastársaink fenntartják majd a rendet. A semleges légkört. A házastárs jelenlétében mindenki türtőzteti magát.

Eddig igazam is lett, meg nem is. A mai nap sokkal rosszabbul alakult volna, ha Felix nem cserélte volna ki a kereket. Ugyanakkor ha sem Felix, sem Krista nem lett volna itt, vajon Eddie jobban odafigyelt volna a vezetésre? Nem. Igen. Már nem számít. A túlzásba vitt agytornába végül beleőrül az ember.

LOUISIANA

Az állam mottója: „Egység, igazságosság és magabiztosság.”

Mississippi? Nem. Azt az államot átlósan átszeljük, és egyenesen Louisianában kötünk ki. Mindenki megkönnyebbülten felsóhajt, hogy ilyen messzire kerültünk a balesettől és attól a pick-uptól. Elég furcsa eset volt ahhoz, hogy mindenki éberebb legyen, mint szokott.

De nem a furgon miatt vágtunk keresztül Mississippin. Azért csináltuk, mert legutóbb is erre jöttünk. A következő megálló: Gibsland, Louisiana. Az összes lehetséges látványosság közül nagyapa éppen azt a helyet választotta, ahol az FBI elkapta Bonnie-t és Clyde-ot. Valójában egy golyózáporban haltak meg, tehát nem biztos, hogy elkapták őket.

Az odafelé vezető úton nagyapa elmesélte nekünk Bonnie és Clyde történetét. Kellemesen mély és bariton hangja volt, akcentus nélkül. A rádióban lett volna a helye abban az időben, amikor a hangjátékok divatban voltak.

– Bonnie és Clyde a huszadik század egyik legnagyszerűbb romantikus története – magyarázta. – Fiatalok voltak, és vadak, és bankokat raboltak ki a gazdasági világválság idején.

Elhitette velem, hogy Bonnie és Clyde egy hatalmas és romantikus kaland részese volt, és tekintettel a korabeli helyzetre, amit tettek, meglehetősen ártatlan dolognak számít. Miért érdekeltek volna a bankok és a bankok pénze? Nem érdekeltek. És nem volt okom kételkedni abban, amit nagyapa mondott. Akkoriban még nem voltak okostelefonok, úgyhogy nem tudtuk gyorsan ellenőrizni, hogy mindez igaz-e.

Aznap éjjel egy kunyhóban aludtunk a Black Lake-nél, ahol Bonnie és Clyde eltöltött együtt egy kis időt, két nappal a haláluk előtt.

– Holnap elmegyünk a Bonnie és Clyde múzeumba – mondta nagyapa.

Elalvás közben azon gondolkodtam, hogy milyen lehet annyira híresnek lenni, hogy egy egész múzeumot adnak az embernek, ami csak róla szól, és megörökít mindent, ami ő. Azon töprengtem, hogy mit tehetnék még a bankrabláson kívül, hogy kapjak egy saját múzeumot. Esetleg felfedezhetném a rák ellenszerét. Ez volt az egyetlen ötletem.

Nagyapa annyit mesélt nekünk Bonnie-ról és Clyde-ról, hogy mire odaértünk a múzeumhoz, úgy éreztem, már ismerem őket. Tudtam, hogy ismerkedtek meg egymással, és hány bankot, élelmiszerboltot és benzinkutat raboltak ki. Rengeteg rablást írtak a számlájukra vagy a bandájuk számlájára. Bonnie-nak és Clyde-nak saját bandája volt.

– Nekünk is alapítanunk kellene egy bandát – javasoltam.

Éppen tojást, szalonnát és kukoricadarát reggeliztünk. Minden úszott a vajban és a szirupban.

Nagyapa elnevette magát.

– Nektek nincs szükségetek bandára, ti már egy falka vagytok. Egy prérifarkasfalka.

– A prérifarkasok bandába tömörülnek – mondtam. – Nem falkába.

– Látod? Ezt úgy ugattad el, mint egy prérifarkas. Prérifarkasbanda vagytok, és ti vagytok a legkeményebb és legádázabb csapat a Mississippinek ezen a partján.

– Ugye tudod, hogy már a nyugati oldalon vagyunk? – kérdezte Eddie. – Átkeltünk a Mississippin.

– Na és? – kérdeztem.

– Csak úgy mondtam.

Mintha számított volna. Prérifarkasok voltunk, akiknek saját múzeuma lesz. Kit érdekelt, hogy a folyó melyik oldalán fog állni?

A múzeum felé menet eltévedtünk. Egy kanyargós út vezetett oda, messze az országúttól, két üzlet között állt. Egy régi, szitává lőtt autó parkolt előtte. Nem az az autó volt, de olyan, mint amilyenben utaztak, aztán meghaltak. Eddie úgy gondolta, hogy ennél vagányabb dolgot még sohasem látott, egészen addig, míg be nem mentünk a múzeumba.

Nem olyan volt, mint amilyennek elképzeltem. Az a valami, ami nagyapa történetei alapján összeállt a fejemben, nem volt igaz. A mentális múzeumomban nem volt vér, sem holttestek.

Mivel közel voltunk ahhoz a helyhez, ahol Bonnie és Clyde meghalt, a múzeum ennek állított emléket. A csapdának. A falakat fekete-fehér fotók borították, amelyeken a holttestük és a valódi autójuk látszott, és azok az emberek, akik lelőtték őket. A terem közepén egy puskákkal teli vitrin állt, itt láttam először Clyde kedvenc fegyverét. A Browning automata puska nagy volt, és nehéz, és a legkevésbé sem romantikus.