részlet

Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Pauline Harmange: Aux endroits brisés

Copyright © Pauline Harmange & Librairie Arthème Fayard, 2021

Translation arranged through Julie Finidori Agency

Hungarian translation © Tótfalusi Ágnes, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 418 2

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

Borítóterv Győrfi Judit

Előkészítés Szilasi Éva

Korrektúra Harrach Judit

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

A tetoválás

(előzmény)

Egy elnyűtt Clióban utaztam egy idős, elnyűtt házaspárral, akik a Loire partjára készültek, hogy megreparálják az életüket, vagy talán csak hogy átfestessék a karosszériát. Meg kellett velük osztanom néhány elszórt foszlányt az életemről, de főleg az ő életükről esett szó. Vagy ötven perc után teljes mélységében felmérhették a problémát: nem szeretek beszélni.

Ragyogó időben érkeztünk meg Tours-ba. Nyár volt, arcátlan, szolgalelkű nyár. Rettentő melegem volt, folyt rólam a víz, nem is annyira a hőség, mint a szorongás miatt, amely már a torkomig ért, és félő volt, hogy mindenestül elborít. Az elnyűtt házaspár elnyűhetetlen kedvességgel kitett épp szemben a tetoválószalonnal, amely elegánsan rejtőzködött vagy tízpercnyire a Loire-tól és a városközponttól. Egy nagy, virágzó fa állt a ház előtt, de sehol egy macska – vagy bármilyen élőlény. Nem mentem be a szalonba. Fogalmam sem volt, mi itt az ügymenet. Be kellene jelentkeznem? Míg ott toporogtam az üzlet előtt, egy közeli templom harangja elütötte az egészet. Legszívesebben a nyakamba szedtem volna a lábamat, hogy elmeneküljek. Vagy hogy a Loire-ba fojtsam magam. De már késő volt a megfutamodáshoz.

Beléptem a tetoválószalonba, ahol négy szakállas fazon rajzolgatott, ki-ki a maga rajzasztalánál. Úgy tűnt, nemigen lepi meg őket a megjelenésem, ahogy elveszetten és dermedten álltam ott.

– Yvainhez jöttem.

A hangom hamisan csengett, de ezt rajtam kívül senki sem tudhatta. A fiúk az épület mélyébe kanyargó csigalépcsőre mutattak; anyám biztosan megtiltotta volna, hogy lemenjek rajta. De nem azért jöttem egészen Tours-ig, hogy anyám éles hangon elmondott rémmeséit hallgassam.

A tetoválóművész már várt. Mosolygott, nagyon jóképűnek találtam. Tisztára az esetem, később nyilván ezekkel a szavakkal fogom majd leírni a nővéremnek. A haja barna volt, és amikor mosolygott, kis gödröcske jelent meg a bal arcán; márpedig sokat mosolygott.

– Anaïst várom. Te vagy az?

Lázasan, mégis fegyelmezetten bólintottam. Igen, én vagyok Anaïs.

Yvain rögtön megtetszett. Pedig sokáig viaskodtam a gondolattal, hogy hosszú órákra egyedül maradjak egy ismeretlennel egy elszigetelt pincében, ahol nincs térerő, de Yvain láttán teljesen megnyugodtam. Felengedtem.

A rajz már elkészült. A fiú a bordáimra fektette, mire egész testemen felállt a szőr. Amikor elhúzta a papírt, és az áttetsző Daphné lilás árnyvonalai kirajzolódtak tejfehér bőrömön, megborzongtam. Ez volnék én? Aki lehetnék, ha megengedném magamnak? Nehezemre esett elhinni. Legbelül a csodatevőhöz imádkoztam, hogy ne késlekedjék tenni a dolgát. Szerettem volna átváltozni már.

A tetoválás utáni vágyban van egy kis mazochizmus és egy kis őrület. Nagyon is jól tudtam, hogy pokolian fog fájni. Azt is tudtam, hogy szó nélkül eltűröm majd a fájdalmat. Az önmagammal kötött fogadás mélyén az a halovány, de szívós elhatározás rejlett, hogy ezúttal úrrá leszek a fájdalmon. Mert a sokféle fájdalom közül, amelynek idáig ki volt téve a nem is kényes testem, egyen sem tudtam úrrá lenni – amikor a fülcimpámat kilyukasztották, túl kicsi voltam, hogysem tudatában lehettem volna, mi történik velem. Némi dühvel keveredő mélységes unalom késztetett rá, hogy minden tekintetben egészséges fiatal nőként önként kitegyem magam a tetoválással járó fájdalomnak.

Tehát csaknem kényelmesen elnyúltam, lehunytam a szememet, hallgattam a művelethez gondosan megválogatott zenét, és felkészültem a fájdalomra. A dermográf tompa zajjal működésbe lépett. Éreztem a testemen Yvain fekete kesztyűs kezét, igyekeztem elfojtani a remegést, és a gerendák mögé rejtett hangszóróból áradó bársonyos dzsessz hatására önkívületbe estem. Időn és téren kívül lebegtem ebben a pillanatban, majd a következő órákban is; tökéletlen márványtömb voltam, amelybe egy idegen sorsot vésett valaki.

Csukott szemmel is láttam a tetoválóművész arcát, a szemhéjam alatt lebegett, láttam a gödröcskét, melyet a mosolya varázsolt az arcára, miközben mély, rekedtes kocadohányos-hangja egybeolvadt a fülemben Chet Baker trombitálásával.

Az érintése gyöngéd volt. Vajon milyen szerető lehet? Buta kérdés volt, elismerem, de mentes minden bujaságtól. A testre vonatkozó, majdnem színtiszta kíváncsiság ihlette, mert a pasi épp a bordáimat borító feszes bőrt tapogatta-gyűrögette, olyan gyöngédséggel, amit nemigen társítunk a férfiakkal és a férfiassággal. Ha ilyen odaadóan bánik egy idegen ember bőrével, hogyan bánhat egy olyan emberével, akit szeret? Eszembe jutott néhány férfikéz, amely már végigfutott a bőrömön, oly ridegen, hogy belekékült a lerágott körmű kezem. A tetováló keze testem páncélja alá juttatta az örökkévalóság gyöngeségeimmel tarkított darabkáit. Hirtelen ráébredtem, hogy a tetoválásom túl fogja élni a tudatomat, és egy röpke pillanatra majdnem átbillentem a meredélyen, mert tudtam, hogy amikor utoljára és örökre hunyom le a szemem, Daphné, akit Yvain fúr a csontjaim közelébe, továbbra is a messzeségbe néz majd.

Daphné tragikus története sokat elárul arról, mennyire lenyűgözte az ókoriakat a kierőszakolt szerelem.

Cupido, a kerítőnők és a villámcsapásszerű szerelem istene célba vette Apollót – akiről joggal feltételezhetjük, hogy nem volt sem rút, sem bicebóca –, mire ő a szerelemisten nyilától találva őrülten beleszeretett Daphnéba. Ebből egy gyönyörűségesen romantikus isteni színjáték is kibontakozhatott volna, azonban nagyon hamar rosszra fordultak a dolgok, ugyanis Cupido ezúttal nem bolondozni akart, hanem bosszút állni, tehát mindjárt egy másik nyilat is kilőtt, méghozzá Daphnéba, aminek következtében a lány egyszer s mindenkorra megundorodott a szerelemtől. Apolló, ahogy minden isten és talán minden férfi, a „nem”-et nem volt hajlandó annak tekinteni, ami, és megszállottan üldözni kezdte a lányt. Daphné hegyen-völgyön át menekült zaklatója elől, majd végső kimerültségében atyjához fordult segítségért. A fickó mindent és bármit megtehetett – kevés dolog állhatta útját, lévén ő maga is isten –, mégis azt a megoldást választotta, hogy fává változtatja a saját lányát. Méghozzá babérfává, hogy mindig csodálatos illatot árasszon. Azt hihetnénk, hogy az immár cseppet sem ragyogó történet itt véget is ér. Egy épeszű, egészséges és jól nevelt ember, ha szerelmének tárgya bokorrá változott, lemond arról, hogy meghódítsa. Nem úgy Apolló. A derék görög isten a gyökeret eresztett Daphné végleges elutasítására válaszul kedvenc fájává és a győzelem jelképévé tette meg a babérfát. A győzelem jelképévé. Micsoda pökhendi húzás…

Mindig elbűvöltek a viszonzatlan szerelemről szóló történetek. Feldühít, de el is andalít, amikor egy nő nemet mond, a férfi pedig azt válaszolja rá: „Nem számít a véleményed.” Amikor rábukkantam erre a rajzra, erre a történetre, eszembe jutott az összes olyan mítosz, amely menedéket kereső nőkről szól, akiket leszállított áron kiárusítanak vagy lecserélnek, akiket űznek, hajszolnak, és arra gondoltam, hogy ez tragédia magába foglalja az összes többit is, és így akár az enyém is lehet.

Miközben így elbeszélgettem önmagammal, Yvain keze alatt átváltozott a testem. Vajon a tetoválómesterek valamiféle Pygmalionnak tekintik magukat? Engem bizony elviselhetetlenül önteltté tenne, ha egy sereg ember tolongana az ajtóm előtt, arra várva, hogy magán viselhesse a művemet. Az én tetoválóművészemnek (attól kezdve, hogy hajlandó voltam levetkőzni előtte, egy kicsit már a magaménak éreztem őt) láthatólag helyén volt az esze. Egy idő után közös megegyezéssel szünetet tartottunk. Kávéval kínált, és volt olyan figyelmes, hogy nem ment ki elszívni egy cigit, nem hagyta, hogy egyedül borzongjak az alacsony mennyezetű helyiségben. Fáradt voltam, és az ő sötét szeme alatt is karikák rajzolódtak ki. Arra már nem emlékszem, miről beszélgettünk, de meglepett, hogy milyen könnyen találom a szavakat, pedig általában csak makogok és hebegek, és képtelen vagyok eldönteni, mikor mit helyes mondanom. Volt valami elementáris egyszerűség ebben a mulandóságnak, egyben örökkévalóságnak szentelt kapcsolatban. Yvain immár kesztyűtlen keze finoman formált és erős volt, s úgy fonódott a csészére, mint egy bója köré. Úgy néztem, elég rossz alvó lehet. Ő bezzeg nem rágta a körmeit. Gondosan rövidre voltak nyírva, és a tintafesték tömérdek gyűrűje szabálytalan közökben övezte az ujjperceket. A társalgásunkból nem jegyeztem meg semmi konkrétat, semmi olyan hosszú dialógust, amely könnyen lejegyezhető volna, csupán Yvain egyetlen mondata maradt meg bennem – mintha a bőröm szegélyére tetoválta volna:

– Limoges különben is olyan város, ahová meghalni mennek az emberek.

A mondat mögött gyöngéd uszályként úszott a humor, Yvain azt éreztette, hogy Limoges csúnya, hogy Limoges halott, hogy legfeljebb a kisöregeknek támad kedvük kiszállni a limoges-i vasútállomáson, hogy azután soha többé ne is távozzanak a városból, csak lábbal előre. Sohasem jártunk még Limoges-ban, sem Yvain, sem én.

A tetoválás folytatódott, a bordáimat kínzó szakadatlan vibrálás miatt egy idő múlva feladtam az elhatározásomat, hogy kemény maradok. Mintha egy öreg bőrt cserzettek volna – bár a fájó hát, a felfordult gyomor, a szúró mellkas mindennapos, megszokott dolog volt nálam, hamarosan jött néhány nagy szakértelemmel bevert tű, és egy újfajta, sohasem tapasztalt fájdalom. Össze akartam szorítani a fogamat, de miközben a fekete tinta fokozatosan elszínezte a fehér bőrrészeket, véget is akartam vetni az egésznek, rosszul voltam, és habár ez a fájdalom semmiségnek tűnt az egyéb szenvedésekhez viszonyítva, ezúttal hatalmamban állt megálljt parancsolni az egésznek, és megnyomni a stopgombot. Elég nagy ostobaság lett volna egy fél Daphnéval, a fele bátorságomat hátrahagyva távozni, de megtehettem volna, és megrészegített ez a tudat. Néhány másodpercig eljátszottam a gondolattal, hogy megtartom a bátorság felét, a kevésbé dicső felét, és félig átváltoztatva indulok haza. Erőteljes és csábító gondolat volt. Már épp nyitottam volna a számat, amikor aggódva megszólalt Yvain:

– Mindjárt vége, ígérem!

Hősiesen mosolyogtam, és mélyeket lélegeztem, de úgy, hogy azért ne nagyon mozogjak. A felhámot ért fájdalom vonzó volt és vadonatúj, így hát alaposan górcső alá vettem. Ahogyan létezik az erőszak története, Franciaország története vagy a világtörténelem, most a fájdalom történeteit próbáltam katalogizálni, és igyekeztem térképbe rendezni egyre ismerősebb területeit. Ugyanis ebben a nem titkolt őrületben, amely végül idevezetett, ott rejlett a kíváncsiság, a vágy, hogy új tájakra látogassak el, új domborzatokat fedezzek fel.

És a kézműves hamarosan be is fejezte a munkáját, a művész pedig, miközben gondosan letisztogatta, meg is csodálta a művét. Az eleven húst ért minden egyes érintés, a lemosószerrel átitatott papírtörlő minden egyes simítása egyszerre okozott kínt, s hozott enyhülést. Kívülről megsebzett testemet tizenöt centiméteren parányi nyílt sebek borították, amelyekből vérsavó és vér csordogált. Yvain sietve lefedte művét egy mályvaszínű folpackkal. És én boldog voltam, elevenen megnyúzva is.

Búcsúzáskor gyöngéden, mégis határozottan megszorította a kezemet, megköszönte az együttműködést, de én nem találtam elég erőteljes és kifejező szavakat ahhoz, hogy elmondjam, mit kaptam tőle. Legszívesebben azt mondtam volna neki: Köszönöm, hogy átváltoztattál. De, gondoltam, a tetoválómesterek nem pszichológusok. Ha Yvain azt szerette volna, hogy kifejtsem előtte egy ennyire bensőséges egyben külsőséges lépés minden apró mozgatórugóját, rákérdezett volna. A helyzet különössége oly könnyedén, finoman súrolt végig, mint egy fátyol: itt voltam, átalakítva, egyszerre voltam a korábbi önmagam és valaki alapvetően más, az ő számára pedig ez csak egy melóban töltött nap volt, olyan, mint a többi – lehet, hogy reggel bárhová szívesebben ment volna, mint ide, a szalonba.

Fizettem, mosolyogtam, megköszöntem a munkáját, azután távoztam, ahogy jöttem. Este hét óra volt, maradt még fél órám, hogy odaérjek, ahol egy újabb tragacs vár rám, és visszavisz a megszokott életembe. Az életembe, Anaïs Nollet életébe, aki eladónő egy edényeket és mixereket árusító boltban – jelentéktelen kis teremtés, halvány reményekkel és korlátozott ambíciókkal, aki állandóan a gyengeségével hadakozik. A találkozóhely felé tartva azon tűnődtem, mit mondana az én esetemről egy olyan ember, aki a filmek és szappanoperák hőseinek motivációit kreálja. Eszembe jutott a pasim tekintete – ő tulajdonképpen nem igazán volt az esetem, végül mégis az életem társa lett –, amikor közöltem vele, hogy mire készülök. Azon is eltöprengtem, vajon mennyire lesz hosszú életű az illékony, alkoholmámor-szerű érzés, hogy valami rendkívüli dolgot éltem át.

Az eseményeknek csak annyi a jelentőségük, amennyit tulajdonítunk nekik. Ebből a délutánból nem maradt meg más, csak egy babérfa-nő, szorosan hozzám tapadva, és valahányszor rápillantottam, felrémlett Yvain gumikesztyűs keze, amely olyan gyöngéden érintette meg a bőrömet, mielőtt beleszúrt volna, és a mondat, amely azóta is kísértett:

– Limoges különben is olyan város, ahová meghalni mennek az emberek.

Röhejes mantraként világított rá a bennem lappangó halálvágyra.

E néhány szónál sokkal kevesebbért is tesznek ennél jóval nagyobb ostobaságokat az emberek.

Tartalom

A tetoválás

A család

Újra ringbe szállni

A kezdetek

Szerelmek

Útra kelés

Megérkezés

Az igazság

Az olasz asszony

A lakás

Ragadd meg a fájdalmadat

Helyek

A nappal

Az éjszaka

Tanár

A várócsarnokban

A tetőablak

A meghívás

Egy este

A búcsú

Feltárás

SMS-ek

A születésnap

Sajnálkozás

Ébredés

Fő az egészség!

Menstruáció

A szakítás

Bourbon

In extremis

Újra életre kelni

Tehermentesítés

Hémon édesanyja

Hasítás

HAIMON: „Lesznek más estéink is.”

Valami ilyesmi

(Újjá)születés

ANTIGONÉ: „Igen, szeretem Haimónt.”

Barázdák

Egymásba olvadva

Az ajtó

Hivatkozások és köszönetnyilvánítás

Felhasznált betűtípusok

Asap Condensed – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Emoji – SIL Open Font License

Philosopher – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License