HOPP LÁSZLÓ

AZ EZÜSTDÉNÁR

Könyv Guru

Budapest, 2022

TARTALOMJEGYZÉK

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Utószó

Tanúságot teszek hát előttetek állva, kiket sajnáltam, s kik nagy hangon bíráljátok ezért bűnös életem, hogy lelkemben nincs más érzés, csak alázat, bocsánat s szerelem. S hogy veletek minden nap vétkeztem s vétkezem. Sorsomat, mit nem magam választottam szabadon, vállalom, s ha halnom kell, hát legyen. Nem tagadom meg eddigi életem.

Veronica Franco

ELSŐ FEJEZET

VISEGRÁD KÖRNYÉKE, 1485 JÚLIUSA

A lány óvatosan lépkedett a fák csendjében. A frissen kizöldült cserjés fölött az összeboruló lombok kellemesen szűrték ki a tűző júliusi nap perzselő sugarait. A rendhagyó, hosszú esős napok után az erdő most mohón szívta be a verőfényes délelőtt melegét. A hegyoldal kezdte visszanyerni kipattanó nyári pompáját. A fák közötti ritkásokat a szeprencék fehér foltjai és a pimpó ragyogó sárga takarója hintették be. A bokrokat időnként tétova szellő borzolta meg lágy zizzenéssel. A madárdal zsibongását olykor a közeli búzavetések fölött keringő ölyvek vijjogása szakította meg. Ilyenkor a bozótban turkáló bolyhos fülű vörös mókusok fölrezzentek, és villámgyorsan eltűntek a legközelebbi fa ágai között.

Borbála érezte a levegő lüktetését. Az erdő sokféle illata mint egy gyengéd szerelmes kar fonta körbe testét. Arcán a lustán bólogató tölgyfák ritmusára játszott a fény. Időnként félretolta a meztelen karjára csapdódó gallyakat. Nem haragból, csak úgy, mintha egy incselkedő pillangót hessegetne el az orráról. Időnként megállt és fürkészőn szemlélte a közeli bokrokat. Ilyenkor hol egyik, hol másik talpát mókásan a még nedves fűbe törülgette. Két kezével magasra felhúzta hosszú szoknyáját, és rögtönzött kosarat formált belőle, amibe az erdő termését gyűjtötte. Messze volt a falutól, nem törődött kivillanó combjával. Kinek volna itt dolga egyébként is?

Vadszamóca és a már feketedő szeder után kutatott, de a frissen felszínre bukkant gombákat is megvizsgálta és begyűjtötte, ha ehetőnek látszottak. Az erdő ajándéka szépen gyűlt rögtönzött kosarában. Tudta, hogy anyja nem fog örülni a gyümölcstől elszínezett szoknyának, de a gazdag betakarítás bizonyára megenyhíti majd a szívét.

Vidám volt. Énekelt. Ha egy madár szállt le a közelében és csivitelni kezdett, figyelmesen hallgatott, mintha ismerős beszédet próbálna felismerni. Aztán válaszként megint énekelt tiszta, csilingelő hangon. A lombok között átszűrődő nap melege fölpezsdítette szívét, és szoknyáját kissé magasabbra emelve megperdült. „Nézd, napocska, mi minden van a kötényemben!”

Egy távoli harangszó delet jelzett. A keresgélés közben föl sem tűnt neki, milyen messzire került völgybe bújó kis falujától. Hazafelé fordult, de útközben sem tudott ellenállni a bokrok incselkedően hívogató, dús termésének. Hogy gyűjtögetésének eredménye ne az ösvényen kössön ki, szoknyáját még magasabbra kellett felhúznia. Habár mezítláb volt, ügyesen elkerülte a szúrós töviseket, száraz gallyakat és a laza földbe ágyazott kődarabokat. Még a teli köténnyel is könnyedén szökdelt, mint egy tavitündér a vízililiomokon. Nyúlánk, serdülő combjai meg–megvillantak a fák közötti fényárnyék–játékban. Képzeletében az erdő fái halkan összesúgtak mögötte: nézzék már, milyen csinossá formálódott ez a mi Borbálánk!

Amikor egy kis tisztáshoz ért, Borbála megállt és visszanézett a csúcsra. Jól ismerte ezt a helyet. Már kora gyerekkora óta szeretett idejárni. A hegytetőn büszkélkedő vár minden alkalommal megigézte. Úgy érezte, hogy a masszív, lőrésekkel cirádázott várfal és a fölöttük nyújtózkodó két torony egyszerre sugallt erőt és kecsességet. A közelebbi torony négyszögletű volt és egy nehéz vaspántos felvonóhíddal védte a főbejáratot. A másik torony kicsit távolabb, a vár Dunához közelebbi szegletében szökött az ég felé. Az előbbinél kecsesebb és magasabb volt. Borbálát a tündérmesék vártornyaira emlékeztette, amikről anyja sokat mesélt gyermekkorában.

Ó, igen, amikor még kisgyerek volt! Amikor nem kellett reggel négykor fölkelnie, hogy elkezdje a napi munkát. Amikor nem rá várt, hogy csenevész lovuk, Szürke, abrakot kapjon a sötét, omladozó istállóban. Amikor nem neki kellett a legelőre vezetni Tóbit, egykedvű tehenüket, aki mindig egyetértő, elnyúlt bőgéssel fogadja. Bori azért szerette Tóbit – különösen, amikor hosszú, érdes nyelvével hálásan megnyalogatta arcát. Akkoriban, gyerekként, a ház körüli reggeli teendők után nem kellett visszasietnie a mezőre, hogy apjának segítsen a trágyát hányni, ekét tolni, vetni, kapálni, aratni és végezni a szűnni nem akaró munkát, amit a föld elvár a jó termésért. Az igaz, hogy anyjának már kora gyerekkora óta szeretett segíteni a konyhai munkákban. A nap végén, amikor a kenyérillattal megtelt konyhában anyja kiporciózta a család szerény vacsoráját, gyakran megdicsérte: „Ma a mi Borink dagasztotta a kenyerünket!”

Hányszor elképzelte magát, amint a szűk toronyablakon keresztül néz le a királyi palota elegáns, piros cserepes tetőire.

…Túlonnan a csillogó folyó, mint egy anya védelmező karja öleli körbe a Szent Mihály–hegyet.

Most visszafordul az ablakból és beleszippant a levegőbe. A toronyszobát a nehéz bútorok tölgyfaillata tölti be. Érzi a folyó felől belibbenő szellőt, és elcsodálja a vízen sürgölődő bárkákat és halászcsónakokat. Onnan a magasból mindez egy nyüzsgő ebihalrajra emlékeztet. Sosem volt kétsége afelől, hogy a nyüzsgésből egyszer csak feltűnne egy díszes ladik, egy sudár bajnokkal az evezők mögött. A csónak a part felé közelítene, és a hajós, vörös barettel a fején, partra szökkenne. Felintene neki a toronyablakba. Aztán megmászná a meredek falakat, hogy erős karjában együtt ereszkedjenek le vissza, a várakozó csónakhoz. Az evezők megcsobbannának, ő csengő dalba fakadna, és a pompás ladik a dalia kastélyáig ringatná őket… a kastélyba, ami legalább olyan lenyűgöző, mint ott fent a királyi fellegvár…

Amint Bori visszatért a jelenbe, tekintete a két torony közt húzódó vaskos falakra esett. Tudta, hogy minden lőrés mögött ott állt csillogó páncélban és lövésre kész muskétával a király hírhedt Fekete Seregének egyik harcosa. A király nem régen hozta rendbe az idő koptatta fellegvárat és az alatta elterülő palotát, ami most a királyi pár kedvelt nyári vadászpalotája lett. Az új királynő messze földről jött, amit nem folyók, hanem végtelen tengerek határolnak. Még a hely neve is külországian hangzik. „Itália”, mondta ki Borbála hangosan. A királynő neve sem volt kevésbé rendkívüli: Beatrix.

Micsoda elegáns neveket találnak ki ezek a királyok és úrias előkelőségek maguknak! Beatrix… amint meghallod, mindjárt fejet akarsz hajtani… vagy nem is, inkább le akarsz borulni a nagyasszony lábainál, akinek ilyen méltóságos neve van: Be–at–rix.

Hogy hangzik a Borbála? Nem éppen királynőiesen. Hát még a Bori, ahogy anyám hív… nevetséges! És akkor még nem is gondoltam Borisra, amivel Isti öcsém csúfondárosan illet.

Meg tudnám változtatni ezt a Borbálát valami elegánsabbra? Amiben legalább annyi muzsika lenne, mint a Beatrixben? Például Borbálex? Vagy Borbacsella? Vagy… megvan! Barbi! Halvány grimasz futott át arcán. Ja, persze; Barbi, a hercegnő… a sár és trágya úrnője. Akinek Tóbi fejésétől hólyagos a keze, és a lába kérges a mezítlábas járástól, míg csak be nem áll a fagy.

A szél zenefoszlányokat sodort a vár felől. – Lant lehet – gondolta megbűvölten, és felsóhajtott –, a hangszerek királynője! – Aztán egy kristálytiszta, magas férfihang csatlakozott a dallamhoz. Nem is lehetett az férfi, csak egy fiú. Nyurga, még a kamaszkor elején talán. Biztosan piros barettel a fején. Borbála elképzelte az angyalhangú énekest, amint pelyhedző bajusszal, átszellemült tekintettel és hangszála minden rezgésével próbálja elnyerni a világ legfontosabb személyének a figyelmét: a királyét. Vagy a királynőét.

Bori imádott énekelni. Apja jól játszott a nyenyerén, és őt is megtanította. Nehezen tudott nagyobb boldogságot elképzelni, mint apja kíséretében énekelni. De mikor is érdekelné a király zenészeit a nyenyere, a szántóvető kapások szerény hangszere a maga hosszan nyújtózkodó panaszos hangzásával?

A zene véget ért, és ő még egy ideig folytatta ábrándozását. Néhány percre? Vagy órára? Hogyan is tudná az idő múlását követni az álmodozás?!

Egyszerre csak mozgolódást hallott a fák között. Nem mint a mókusok halk, kószáló motoszkálása, vagy a felijedt nyúl csörtetése. Inkább az egész erdő csöndjét felverő, súlyos, poroszkáló lépések. Néha egy nagyobb ág is megreccsent. Szarvas vagy őz sokkal óvatosabban mozogna: néhány lépés, aztán megáll legelészni, vagy körülnéz, hogy tiszta–e a levegő. A hiúz halkan surranna. – Mi lehet ez? Medve? – szeppent meg egy pillanatra. – Vagy inkább egy vadász tévedt errefelé?! – Ez a gondolat még inkább megriasztotta a félszeg lányt. Mielőtt észbe kaphatott volna, a cserjésből valóban egy férfi lépett ki a tisztásra. Borbála tehát ott állt az irtás közepén, gombával és bogyókkal teli szoknyáját csípőig felhúzva. Lába egészen a combjáig fedetlen volt.

Az idegen meghökkent, és leplezetlen ámulattal szemlélte az elé táruló látványt. Fiatal volt, alig kint a fiúkorból. Fehér, begombolatlan inge szabadon lebegett az enyhe szélben, pőrén hagyva lapos, még szőrtelen, siheder mellkasát. Bársonyos posztóból készült barna nadrágja szorosan simult combjához, míg divatosan kihegyezett orrú bőrcsizmája majdnem a térdéig ért fel. Fején fekete barett, ami alól dús barna haj omlott a vállára. Finom vágású arca enyhén megpirult a naptól és a friss levegőtől. Mindjárt látszott rajta, hogy nem az a fajta ember, aki sok időt töltene a tűző napon, szélben vagy esőben. Borbála inkább nehéz, dohos illatú bőrkönyvek társaságában képzelte el, mint a vadon járatlan bozótjaiban. A fiúember csípőjét széles öv szegélyezte, amiről egy tasak csüngött le.

Borbála még sosem látott közelről ilyen elegáns úrifélét, és látszólag a fiú sem látott alig karnyújtásnyira tőle egy majdnem félmeztelen jobbágy leányzót. Mint két riadt erdei vad bámulták egymást hosszan, szótlanul.

– Mit tartasz a szoknyádban? – törte meg a férfi a csendet.

– De hiszen nem is a szoknyámra nézel! – válaszolt Borbála bosszúsan.

A férfi zavartan hallgatott.

– Hát nem illetlenség azt bámulni, amit a szoknyámnak kéne takarnia?! – folytatta a lány felbátorodottan, és elégedett volt méltatlankodása eredményével. – Ha a szoknyámra néznél a lábam helyett, akkor látnád, hogy mit tartok benne. – Na, de mindegy is, amint látod, gombákat és bogyókat – válaszolta meg a kérdést végül békülékenyebben, szoknyáját enyhén megbillentve.

Erre újabb pír futott végig a férfi arcán, de végül erőt vett magán és hamis kacsintással szóra fakadt.

– Szívesen segítenélek a gyűjtögetésben! Ha egy kicsit magasabbra emelnéd a szoknyádat, még jócskán férne bele.

Borbála felfortyant az illetlen ajánlatra.

– Nehogy azt higgye az úr, hogy csak úgy mindenkinek felhúzom a szoknyámat! Ha legalább félig úriembernek gondolja magát, jobban tenné, ha elfordulna.

A férfi engedelmesen félrefordult és lecsatolta az övén függő tasakot. – Tedd ebbe a betakarításodat, hogy megint rád nézhessek.

Borbála már eleget bolondozott a falusi legényekkel, hogy megérezzen valami kedves ártatlanságot a fiúban. Szoknyája tartalmát a tasakba ürítette, majd kisimította a ráncokat. Elégedetlenül nyugtázta az erdei bogyóktól visszamaradt, számtalan színes pöttyöt, és kezével szégyenlősen próbálta takargatni őket.

– Már nézhetsz! – kiáltotta. Amint az arcán érezte a fiú szemérmesen kutató tekintetét, megkérdezte: – Aztán mit csinálsz itt a vadonban?

– Sétálok – válaszolt az álmodozó szemekkel. – Az erdő, a folyó, a fellegvár, ez mind olyan magasztos… olyan felemelő. Csak elgondolkoztam gyaloglás közben. Nem is vettem észre, hogy ilyen messze kerültem a vártól. – Itt rövid szünetet tartott, aztán lelkendezni kezdett. – Milyen gyönyörű is az élet! Az úton egy dallam fészkelte be magát a fejembe, azt akartam lejegyezni. De azt hiszem, most meg elfelejtettem.

– Miattam?

– Igen. – A fiú észrevehette őszinte válasza ügyetlenségét, mert a vár felé fordult, és témát váltott. – Még sosem láttam a várat ebből a szemszögből.

– Tényleg onnan fentről jöttél? – intett Borbála a vár felé. – Velük vagy? A király udvarával?

– Úgy valahogy. Deák vagyok. A király udvari költőjének dolgozom.

– És éppen rímeken gondolkodtál. Ugrándozó nyulakról, szökkenő őzekről és trillázó madarakról, ugye?

– És elbűvölő erdei tündérekről, akik szedret gyűjtenek a szoknyájukban – kontrázta meg a fiú Borbála kis improvizációját. – De honnan tudod, mi az a rím?

– A mi falunkban is van ám tanult ember! A plébánosnak segít és szeret velem beszélgetni. Patony deáknak hívják. – A lány arcán büszkeség sugárzott. – Szóval igazi költő vagy? És dalokat is írsz?

– Tanonc vagyok, leányzó, szonettek, hexameterek és elégikus pentameterek szerény szolgálója. – Nem értvén a furcsa idegen szavakat, Borbála zavartan lepöccintett egy csiklandósan tüsténkedő hangyát a kézfejéről. – A fiú megérezhette a lány kényelmetlenségét, mert gyorsan hozzátette: – Valóban, a dalokat is kedvelem. Budáról jövet az úton éppen írtam is egy új dalt a palota márványkútjáról. Ma este fogom elénekelni a királynőnek.

– Te nagyon okos lehetsz. És jó énekes is, ha a királynőnek énekelhetsz. Vajon a te hangodat hallhattam korábban? Mintha a várból jött volna.

– Igen, gyakoroltam a mesteremmel. Ő egy híres dalnok. Budán is gyakran énekel a királynak és Beatrix királynőnek.

– Budán? – csillant fel Borbála szeme. – Már hallottam egy s mást a halászoktól, akik a vásárból jövet néha kikötnek nálunk. Tudnál te is mondani nekem valamit az ottani csodákról? Igaz, hogy ott mindenki kőpalotákban lakik, még az árusok is? És az utcákat kővel fedik, és azt sem tudják, hogy mi a sár? És az asszonyok tengerentúli kelmékbe öltözködnek? És a vár? Tényleg annyival nagyobb, mint a mienk? – eközben a vár felé intett, mintha körbe akarná ölelni.

Az izgalom lángot gyújtott Borbála szemében. Ébenfekete haja, mezőzöld szeme, enyhén fitos orra, mely kecses hídként kötötte össze szemöldöke ívét telt ajkaival, már egy ideje a falu legkívánatosabb eladósorban levő lányává tették, de természetes báját naiv lelkesedése most megsokszorozta. Barnára sült arca kipirult, szája kissé kinyílt, mintha az egész világot kész lett volna lenyelni egyben; mintha mindent, mindent, amit ez a csodás létezés eddig elrejtett előle, hirtelen a magáévá akarna tenni. Borbála talán észre sem vette, de az elegáns idegen félig fedetlen mellkasa is fokozta izgatottságát.

– Beszélj nekem, titokzatos idegen, Budáról! És a várról is ott fent! – kérlelte Borbála rendületlenül. – Nem is tudod, milyen szerencsés vagy, hogy azok a nehéz vaskapuk és mahagóni ajtók mind megnyílnak előtted!

– Kérlek, ne titulálj engem úrnak meg idegennek, leányzó. Endrének hívnak, bár az udvarban az Andreusz névre hallgatok. A mesterem is így szólít.

– Miért?

– Mert nem kedveli a nevemben a két, egymás utáni „e” hangot. Túlságosan monotonnak találja.

– Engem ugyan nem bánt az a két „e” betű, kuncogott Borbála. – De te se hívjál engem leányzónak! Csak szólítsál Borbálának, és akkor én Endrének szólítalak.

Endre meglepődve és némi elismeréssel nézett a csípős nyelvű parasztlányra, aki a sűrűből egy erdei tündérként tűnt fel előtte. Bár a kopott, laza blúz nyakig betakarta Borbálát, és a hosszú, szürke szoknya most még meztelen lábát is elfedte, a férfi mindent aprólékosan észrevett a virulófélben lévő nőn, ami pillantásra érdemes. A játékos szellő időnként meglebbentette a bő pendelyt, és ilyenkor az alatta pihegő keblek halmai sejtelmesen kirajzolódtak. Amikor pedig Endre szeme a puritán, idomtalan szoknyára tévedt, nem tudta megállni, hogy ne az izmos, formás combokat képzelje el, amiket a találkozásuk pillanatában a gomba– és málnaszedésbe merült lány nem tudott elrejteni.

– Szóval, verseket írsz a királynak – kezdett Bori újra a beszélgetésbe, és észrevétlenül feljebb húzta szoknyáját, a bokája fölé.

Ekkorra már mindketten a füvön ültek, egy nagy tölgyfának dőlve.

– És mi a jutalmad azokért a versekért és dalokért? Étel és szállás? Vagy aranyforint? Egy bólintás Beatrix királynőtől?

– Még annál is több! Ha érdemesnek bizonyulok rá, még munkát is kaphatok az új könyvtárban, amit a királynő alapított a budai várban. Bibliotheca Corvinanának nevezik.

Borbála megint úgy érezte, mintha fejet kéne hajtania a méltóságot sugárzó kifejezés hallatán.

– Az meg mit jelent? – kérdezte rövid habozás után.

– A könyvtárat hívják így. Rengeteg könyvet gyűjtenek össze benne. A világ minden szegletéből. Amikor elkészül, egész Európa a csodájára fog járni. Ha ott munkát kaphatnék, egy egész életre boldoggá válnék!

– Ó, a költő és dalnok, aki egy fényes könyvtárban a király lovakról és vadászkutyákról szóló vaskos könyveit fogja leporolni! – nevette el magát Borbála, mert a gondolat igen bizarrnak tűnt számára.

Endre egy pillanatra megakadt. Úgy érezte, mintha ez az egyszerű parasztlány valahogy rátapintott volna egy érzékeny pontjára. Valóban, nem inkább a lantot kéne választania és trubadúrként hirdetnie a magyarok krónikáját? Vagy Mátyás király mérhetetlen bölcsességét, s Kinizsi mester kurázsiját a törökök ellen? Vagy éppen a tiltott, de a hadfik és jobbágy nép által oly nagyon kedvelt virágénekeket? Megrázta magát.

– Ti egyszerű nép, csak ilyen sekélyes dolgokra tudtok gondolni. De a könyvtár tömve lesz a Megváltóról szóló himnuszokkal… és történetekkel erőskezű királyokról, vitéz bajnokokról, messze vidékekről, a csillagokról és… és a szerelemről…

– Szerelemről is?! – szakította félbe Borbála Endre lelkes lajstromát.

Bori érezte, hogy valami alig érzékelhető vonzás kezdett ébredezni benne eziránt a gyerekarcú, jóképű idegen iránt. Meg akarta tartani a férfi figyelmét. Bármi áron! Kihívó élcelődéssel, egyetértő bólintásaival, hízelgő duruzsolásával, mint ahogy a macskája dorombol és dörzsölődik a lábához, amikor a tejet kiönti neki. Szavaival egyszerre akarta simogatni a férfi büszkeségét és karcot ejteni a magabiztosságán. Szurkálni akarta. Ingerelni addig a pontig, hogy belé akarjon karmolni, mint ahogy mérgesen csattogó pulykájuk támadja meg őt, ha túl sokáig hergelte.

Bár a beretje fekete és nem piros, ahogy mindig is elképzeltem, de jól áll neki! És milyen okos, Uram Atyám, milyen okos is! Mennyi valóságos történetet tudna elmondani nekem a világ csodáiról, amiket anyám csak a tündérmeséiben képzelhetett el! És nézd csak, azt a duzzadást a véknyában!

Bori nem volt még férfivel, de a falusi fiúkkal való incselkedései hasznos útmutatóul szolgáltak efféle ügyekben. Pontosan tudta, mi a női bűbáj mércéje egy legényen, és az a mérce most sem tudott titkot tartani.

– Miért ne? Persze, a szerelemről is. – Miközben lassan fontolgatta szavait, Endre szeme megint Bori keblére tévedt. A lány könnyedén lesimította blúzát, mire lányosan telt halmocskái tisztán kirajzolódtak. Endre ismét felnézett az ártatlan arcra, ahonnan egy sugárzó szempár tükrözte vissza a lombok zöldjét. Bori valahová a távolba meredt, szempillái meg sem rebbentek. Ó, milyen gyönyörű pillanat volt! Mennyire sajnálta Endre, hogy kapcsos könyvét a várban hagyta, amibe pedig most olyan szonettet tudna írni, amivel szégyenben hagyná még Pannonius mestert is!

Endre nem tudhatta, hogy Bori ábrándos szemei előtt éppen egy élénk emlékkép lebbent fel. Az emléktől megborzongott, de nem tudta, hogy a félelem vagy az izgalom miatt. Néhány napja Jani, a falusi suhancok legbátrabbja, megkörnyékezte a szilvás kertben. Késő volt. A fogyó hold keskeny csíkja és az éjszaka csillagserege már feljött az égboltra. Jani nagyon akarta őt. De igazán nagyon. Gyerekkoruk óta ismerték egymást, és Borit sem hagyta hidegen szinte felnőtté cseperedett egykori játszótársa. Először megengedte, hogy a fiú megcsókolja, és bátortalanul még vissza is csókolt. Sosem csókolódzott azelőtt, csak pulikutyájuk nedves, reszelős nyelvére emlékezett, amint hízelgőn nyaldosta orrát és ajkait. Most furcsa volt, ahogy Jancsi mohó nyelve lassan, de elszánt szívóssággal beküzdötte magát vonakodó ajkai közé. Végül azonban elfogadta a betolakodót. Izzadság, alkohol, hagyma, és ki tudja még milyen bűz áradt a fiúból, de Borit valahogy mégis ideges izgalom kerítette hatalmába. Aztán Jani sóvár keze megállíthatatlanul becsúszott blúza alá. Teste megrándult, és bizsergő hullám szaladt végig rajta, le, egészen a combjáig. Még ez is rendben lett volna, de Jani nem állt meg. Teljesen fékezhetetlenné vált! Keze oda merészkedett, ahol férfi keze még sosem érintette őt, és ettől megrezzent. Aztán Jani a saját lágyékához kényszerítette az ő kezét is. Borin a rémület vett erőt.

Ki gondolta volna, hogy a fiú lágyéka ekkorra már Ádám paradicsombéli állapotában volt a fügefalevél nélkül?!

Valami hosszú, meleg husángot érzett a kezében; sima, mint Tóbi tölgye, de sokkal feszesebb. Mint egy cövek a roskatag fakerítésükből. Fenyegető! Vagy csak új? Mindegy!

Hangosan elsikította magát és vadul kapálódzva, körömmel és foggal küzdve, ellökte Janit magától. Futni kezdett, félvén, hogy bármelyik lépésnél elbotolhat a félig vadon gyümölcsöskertben. A fiú nem követte. Menekülése közben vissza–visszanézett, és látta, hogy Jani csak ott állt, bénultan, szinte megkövülten a nem várt heves reakciótól. Amikor kapujukhoz ért, hosszú ideig csak állt és remegett az ijedtségtől, az est hűvösétől és valami megfoghatatlan új izgalomtól.

Nahát, most, ahogy a tisztáson az öreg tölgyfának támaszkodva ült az idegen mellett, Borit ugyanaz az érthetetlen, zűrzavaros felindulás kerítette hatalmába. Csakhogy ezúttal nem érezte a szilváskertbeli est hűvösét, és nyoma sem volt az akkori félelmének. Mintha a gallyak susogása ellibbentette volna szorongásait. Csak ült, és szeme sarkából figyelte Endre sima, enyhén kipirult, jóvágású arcélét. A fiú csendben volt. Szemét behunyta, és félig nyitott mellkasa minden lélegzetvételével ritmusosan emelkedett. Ajkai alig észrevehetően mozogtak.

– Mintha mondani akarna valamit! Vagy talán valamit próbál visszaidézni azokból a könyvekből? Talán éppen a szerelemről? Vagy egy új verset fogalmaz? – elmélkedett Bori. Felbátorodva, most egész testével a fiú felé fordult, de az nem vette észre mozdulatát. Bori megigézve, mohón bámulta ezt az előkelő úrfit, akihez hasonlóval egy magafajta egyszerű lánynak nemigen volt helyénvaló a találkozás. És mégis! Egyszer csak felbukkant az útjában. Szinte megérinthetné úrias, fehér bőrét!

Szemével felitta a színes udvari viselet minden darabját, a divatos szűk orrú csizmától egészen a fekete barettig. Aztán elidőzött a betűzetlen ing alól kibukkanó, naptól gondosan védett, sápadt mellkason. Figyelme ismét a fiú arcára tévedt. A lehunyt szempár körüli ritkás szemöldöktől lehúzódó, hosszú, egyenes orr tekintélyt parancsoló magabiztosságot kölcsönzött profiljának. A rebegő ajkak között néha előtűnt Endre tökéletes fogsora.

Ott ült előtte álmai hercege, csak éppen a barettje volt fekete, s nem piros. De ez talán jobban is illett sápadt külleméhez.

Borit körülvették az erdő neszei: a lehullott gallyak halk reccsenése, a madarak távoli hívogató üzenetei és a levelek egyhangú zizegése. A lombok közül egy eltévedt napsugár megtalálta arcát, és bohókás csiklandozással melegítette homlokát. A békesség, ami körbefogta, és az izgalom, ami belülről egyre erősebben fűtötte, furcsa sürgetéssé lényegült át. Míg a minap Jani erőszakos közeledése megriasztotta, most őbenne magában ébredt fel az ellenállhatatlan vágy, hogy Endre izmos combját megérintse, arcára hajoljon, és a fiú kezét saját teste legtitkosabb szegleteihez irányítsa. Győzött a vágy!

Endre felriadt. Egy pillanatig bizonytalannak tűnt, de nem utasította vissza a vakmerő közeledést. Nem tolta el magától a lányt. Habár nem lehetett kétség gyakorlatlansága felől, néhány pillanaton belül elfogadta Bori nyelvének pajzán csalogatását. Keze rövid ideig tétován lapult a lány mezítelen mellén, azután működésbe léptek az idők hajnala óta belénk oltott ösztönök.

Bori éles fájdalmat érzett combjai között. Feljajdult, noha ez volt a legédesebb fájdalom, amit valaha is el tudott képzelni. Az a fájdalom volt, amiről langyos nyári estéken a falusi lányok hosszan beszéltek a patakparton; amit érzéki kamaszálmaiban már sokszor átélt; a fájdalom, amire teste felfedezése óta már egyre türelmetlenebbül várt. Amint szoros ölelésükben körmeit Endre karjába mélyesztette, és ajkait buja mámorban harapdálta, combjain valami meleget érzett lecsorogni.

Mintha csak egy varázspálca hintette volna meg, a lány hirtelen nővé vált. Az idő lelassult, akárcsak a lomha folyó lent, a hegy lábánál. Testében boldog zsibbadtság áradt szét. Fejét tomboló vadmacskaként fúrta a lihegő fiú nyakába. Teljesen átadta magát az egyesülésük ritmikus táncának. Mélyen belélegezte Endre egzotikus illatát, és szinte egy kívülálló kíváncsiságával szemlélte a lihegő fiú homlokán gyülekező izzadságcseppeket. Elégedettséget és biztonságot érzett. Ilyen csoda még sohasem történt vele!

Egy óra múlva, amikor a sok cirógatástól és karmolástól a bőrük elzsibbadt, miután elsuttogták az összes szerelmes szót, ami extázisukban eszükbe jutott, és Endre elszavalta az összes magasztos hangvételű Janus Pannonius–epigrammát, ami az alkalomhoz illően eszébe jutott, Endrének indulnia kellett.

– És hol marad a történet Budáról és a várról? – kérdezte Bori duzzogva, bár arca elégedettséget tükrözött.

Endrén bosszúság futott végig. Reggel az egyik udvarhölgy unokahúga megkérte, hogy délután hallgassa meg énekét és lantjátékát. A becsvágyó leányzó meg akarja győzni nagynénjét, hogy egy bemutatkozó fellépés érdekében járjon közbe Beatrix királynőnél. A némbernek semmi kétsége sem volt, hogy a királynő azon nyomban felfedezi tehetségét, és attól kezdve a királyi körök kapui mind meg fognak nyílni előtte. Mivel a leányzó szemrevaló, s mivel nagynénje elég befolyásos, Endre elvállalt egy estebéd előtti felkészítést a vár rózsakertjében. Az idő szorította.

– Bori, ez igen hosszú történet volna, s nekem vissza kell érni az udvarba, mielőtt a mester elkezdi a muzsikálást. Inkább találkozzunk holnap, és így több időm lesz mesélni neked Buda királyi gyönyörűségeiről. Már alakul is egy új dal bennem, ahelyett, amit ma kivertél a fejemből. Holnap elhozom a lantomat és eléneklem neked.

– Rólam fog szólni?

– Igen. És persze Budáról, ahová a dal szerint látogatóba jössz. Azt hiszem, hogy szonett lesz.

– Egy szonett Boriról Budán!? Ha–ha, milyen mókásan hangzik!

– Zálogban itt hagyom ezt az ezüstdénárt. Holnap hozd el magaddal, ugyanide és ugyanebben az időben! Zsebéből előhúzott egy, a királyi pénzverdében frissen vert érmét. A dénár fényesen csillogott. Egyik oldala Szűz Máriát ábrázolta, a gondosan kimunkált kis Jézussal és valami idegen írással. A pénzdarab másik oldalán a Hunyadiak pajzsos címere büszkélkedett egy kereszttel és a gyűrűt tartó hollóval. S bár a Kál atya mellett szorgoskodó Patony deák megtanította Borit az egyszerű betűvetésre, a pénzérmén látható szavak egyikét sem tudta kiolvasni. Endre észrevette Bori meddő igyekezetét.

– Az írás Mátyás királyunk nevét mondja latin nyelven: Matthias Corvinus. A Corvinus hollót jelent és…

– Itt van! – szakította félbe Bori a magyarázatot egy kiáltással, és a hollóra mutatott. – Csókold meg a hollót, mielőtt elveszem tőled ezt a drága emléket!

Endre elmosolyodott. Nyelvét még utoljára megnedvesítette Bori szomjas ajkán, aztán könnyű csókot hintett az érmére. A lány olyan szorosan szorította a dénárt a melléhez, hogy az ott hagyta a Szűz és a Kis Jézus lenyomatát. Áhítatos szemekkel követte Endrét, amíg az el nem tűnt a cserjésben. Már lépéseinek csörtetése is rég elhalt, de ő még mindig ott állt mozdulatlanul. Mintha egy álom szállna fel szemeiről, megigézve bámulta a helyet, ahol fekete barettes gavallérját elnyelte az erdő. Vagy csak káprázat volt ez az egész?

***

Következő nap Borbála ott állt ugyanazon fa alatt, ahol Endrétől elvált, és félig behunyt szemmel hallgatta az erdő neszeit. Várta a csalitos susogását a lépések alatt, a töredező gallyak reccsenéseit, és a cserjésből felbukkanó férfi alakját, aki a hollót megcsókolva pecsételte meg ígéretét a találkára. Dél már jóval elmúlt, de Endre még mindig nem mutatkozott. Bori leült és a selymes füvet legyezgette kezével. Lelkében újra és újra felidéződött az előző nap minden apró mozzanata.

Endre ott feküdt, éppen azon a helyen. Fejét behajtott karjára támasztotta, és egy köteg orbáncfűvel csiklandozta az ő mezítelen mellét. Közben elragadtatva dicsérte bőre finomságát, szeme fényességét és ajkai lágy vonalát. Bár Bori már régen észrevette a férfiak lapos, sóvárgó pillantásait, még sohasem kapott ennyi hízelgő, dicsérő szót. Endre még egy szonettet is igért mára!

A lány csak nézte a pázsitot, ami szerelmes rítusuk tanúja volt. Bizonyos volt benne, hogy a megtört fűszálak még mindig az angyalarcú, bűbájos szavú szerető emlékét őrzik. Szemét olyan szorosan összehúzta, hogy szinte fájt, és mindkét kezével mellébe markolt. Ó, ez már nem az a tegnapi kéz! „Endre, Endre!” – sóhajtotta, és szeméből könnycseppek gördültek le.

***

A következő napi harangszó ismét ugyanott találta a lányt. Tudta, hogy semmit sem várhat, de mégis bizakodott. A fiú, álmai hercege, aki alig két napja felhevült rímekben beszélt hozzá, már sosem fog találkozni vele ezen a szentséges helyen, ahol ő nővé, Endre pedig férfivá vált.

Előhúzta az ezüstdénárt. Tudta, hogy egy hízott libát vehetnének rajta, de neki más terve volt. Egy frissen tört faággal kis mélyedést ásott, és beletemette a dénárt. Nem csak a dénárt! Abba a kis üregbe álmait is behelyezte a dénárral együtt. Az álmokat, amiknek vagy örökre búcsút mondhat a kis hant alatt, vagy valami csodás módon gyökérre kapnak, és a földből kipattannak. A dénár végül is tud Endre adott szaváról! Talán nem itt és nem most, hanem Budán szándékozta elénekelni a neki megígért szonettet?

De valami mást is elrejtett az a kis földkupac: az ártatlanságát. Már nem volt semmi oka, hogy a régóta benne feszülő vágyakat elnyomja. Úgy érezte, hogy az Endrével átélt gyönyör után minden gátlás tovaszállt, ami eddig közte és a férfiakkal megosztható csodálatos világ között állt. Készen állt teljesen, minden szégyenkezés nélkül odaadni magát egy olyan férfinak, aki ugyanúgy ég a vágytól, mint ő! Aki kész elfogadni tőle azt a mámort, amit ő Endre arcára varázsolt, és viszonzásul megadni neki azt a révületet, amit álmai fekete barettes férfiújával először élt át.

Hirtelen ötlettől hajtva egy másik gödröcskét is kivájt a gallyal, és gondosan egy jókora makkot helyezett el benne. Tenyerében vizet hozott a közeli forrásból, és pár cseppet a saját könnyéből is hozzáadott. Hátha kipattan a csíra. Mire erős fává fejlődik, addigra Endre biztosan kész lesz a róla szóló dallal. És akkor a lantja is kéznél lesz.

Még jó darabig ott ült a rögtönzött kis emlékhely mellett. Próbálta lecsitítani zabolátlanul kergetődző gondolatait. A távolból hallotta, amint a királyi udvar lármásan megkezdte kivonulását a várból. A zajos menet Buda felé tartott; a mágikus, csodákkal teli székvárosba, ami Borinak oly elérhetetlenül távolinak tűnt. A vadászlakoma véget ért. A lármás fogatok valamelyikén ott ült egy ifjonc, akinek a fejében pár nappal ezelőtt még egy szonett zengett a lányról, aki most könnyeit törülgeti. Egyáltalán, papírra került–e az a dal?! Miféle szerénytelenség is azt hinnem, hogy megérek egy szonettet? A kérdésre adható válaszban bizonytalan volt.

De Bori egy valamit elhatározott magában: ha csak rajta múlik, az éj leszálltával Jani sajnálni fogja, hogy sosem tanulta meg szonettbe foglalni mindazt a tüzet, amit ő ma éjszaka fel fog benne gerjeszteni! Mielőtt felkerekedett, még odasúgta az elásott makknak: Remélem, hogy a mókusok nem találnak meg, és egy óriási, kemény törzsű fává nősz!

MÁSODIK FEJEZET

VISEGRÁD, 1965 NYARA

A kis sétahajó dízelmotorja egyenletesen zümmögött, amint lassan siklott felfelé a Dunán. Tiszta, napfényes nyári délelőtt volt, és a nyitott fedélzeten tucatnyi utas élvezte a hajót kisérő gyenge fuvallatot. Már a Szentendrei–sziget északi csúcsánál jártak. Előttük a folyó merész ívben fordult ki a felbukkanó hegyek közül. Misi a mellvéddel párhuzamos fapadon térdelt, és egy tízéves fiú izgalmával kémlelte a kibontakozó látképet. A partmenti dús nyár– és fűzfasor itt–ott megszakadt, és előtűnt a folyót hűségesen követő, keskeny, kétsávos út. Ha egy–egy nyugati autó robogott el mellettük az úton, a fiú lelkesen próbálta azonosítani márkáját.

Nagy autóbolond volt. Ha kis falujuk utcáin néha felbukkant egy külföldi járműcsoda, barátaival úgy járták körbe, mint egy cirkuszi látványosságot. Ha csak tehették, megérintették a csillogó króm díszrácsát, megmustrálták elegáns műszerfalát, sőt óvatos ringatással még a rugózás lágyságát is ellenőrizték. Itt a Dunakanyar országútja mellett, az elsuhanó Opelok, Fiatok, Volvók, BMW–k és Mercedesek között Misi valóságos mennyországban érezte magát! Fantáziáját azonban kivételesen nem álmai autói tartották izgalomban, hanem útjuk végcélja, a regényes visegrádi vár. Felkészülésként minden elérhető olvasmányt végigolvasott az egykori királyi fellegvár lebilincselő históriájáról, majd az olvasottakat bőségesen kiegészítette a saját maga által kitalált, lélegzetelállító kalandokkal.

Boldog volt, hogy itt lehetett. Itt, ezen a hajón, a szüleivel. És már egész közel jártak útjuk végcéljához!

A hajó éles fordulatot tett és Misi felkiáltott.

– Anyu! Apu! Nézzétek, már lehet látni a várat a hegytetőn. Abba a várba megyünk ugye!?

– Igen, Misikém – válaszolt a mellette ülő, negyven körüli, kedves arcú asszony, nyilvánvalóan az édesanyja.

– Persze hogy abba! Gondolod, hogy olyan sok más vár van errefelé? – toldotta meg a férfi tényszerűen, aki feleségét átkarolva ült és mosolyogva szemlélte fia lelkesedését.

Misi képzeletében kezdett életre kelni Mátyás király és nagyhírű Fekete Serege. A nevezetes Hunyadi címer hollója kész volt bármelyik pillanatban fölröppenni a partmenti erdő valamelyik fájáról, hogy elvigye a gyűrűt Szilágyi Erzsébetnek. A király messze földről jött, rangos költői mind ott sétáltak a folyóparton, hónuk alatt a Bibliotheca Corviniana aranyozott kódexeivel. A hegyoldal zengett a reneszánsz mesterek lantzenéjétől. Mindez az elképzelt pezsgés Misi rajongó szívét büszkeséggel és csodálattal töltötte el, mintha csak neki magának is része lett volna azokban a dicsőséges napokban. Itt van ő, és szinte karnyújtásnyira tőle a vár, ami sok–sok évszázaddal ezelőtt mindezt a hírnevet és dicsőséget elsőkézből tapasztalhatta meg.

Felpiroslottak a hegyoldalba nyúló falu piros cserepei.

– Visegrád! – sóhajtott fel Misi.

A part felé fordultak. Megszólalt a fedélzeti kolomp és a motor felhördült. A levegő erős dízelbűzzel telt meg. A hajó minden porcikájában rázkódott. A géptérből hangos zakatolás tört föl. A tat mögött felkavart víz haragosan bugyborékolt és finom permettel szórta be a kiszállni készülő utasokat. A kivetett kenyérdarabokra váró sirályok riadtan rebbentek a magasba. A hajó óvatosan a kikötő pallójához simult, és megkezdődött a kiszállás.

Misiék a falu központja felé vették az irányt. Az utat szegélyező vásárosbódékból hívogatóan integettek Misi felé a fakardok, műanyag pajzsok, királyi koronák, dugós puskák és ólomkatonák. Nagyokat nyelt, de végül egy fagylaltárusnál nem tudta tovább megállni.

– Nézzétek! Lehet bambit kapni!

Apjától kapott két forintot az italra.

Egy turistajelzésnél lekanyarodtak a köves útról, és keskeny ösvényen folytatták útjukat felfelé a várhoz. A csatos üveg aljából Misi elégedetten kortyolgatta a piros, cukros léből maradt utolsó cseppeket.

– Apu, voltak harcok ebben a várban Mátyás idejében?

– Bizony, sok harcot láttak ezek a falak. Úgy kezdődött, hogy a tatárok lerombolták a vár elődjét.

Misi elgondolkozott.

– Hú, édesapa! Amikor Mátyás élt, már régen vége volt a tatárjárásnak. Kétszáz éve! És most meg nekünk már Mátyás ideje is ősrégi… mégis itt áll a vár, ami mindezt átélte és…

– Várj, amíg felérünk. A hely talán segít megérteni az idő múlását – mondta anyja.

– Igen! A kövek! Meg akarok érinteni egy olyan követ, amit egyszer Beatrix királynő is megérintett!

– A királyné? Miért nem a király? – kérdezte apja élcelődve.

– Nem is tudom. Valahogy nem tudom elképzelni a királyt, amint a várban andalog és köveket simogat. De a királyné Olaszországból jött, és talán honvágya lehetett. Biztos vagyok benne, hogy ő sokat sétált a várudvarban, és egy–két követ megsimíthatott, amikor az otthon maradt szüleire gondolt.

Ekkorra már messzire jutottak a falutól. A fák kellemes hűvösében Misiben felébredtek az ősi vadászösztönök. Körülnézett, hátha meglát egy erdei állatot. Na, nem vadászati szándékkal, csak legalább megpillantani egy szarvast, muflont vagy őzet, aminek a déd–déd–dédnagyszüleit Mátyás király és vadászai üldözhették… Sikertelenül, hiszen íme itt van a déd–déd–dédunokájuk.

Megpillantott egy terjedelmes fát.

– Nézzétek! – kiáltott fel. – Ott van az égig érő fa!

Valóban. Beljebb az erdőben, nem messze az ösvénytől, egy irdatlan faóriás meredezett az ég felé. Széles koronája alatt egy egész kis tisztás terpeszkedett, néhány sárga árvacsalánnal tarkítva. Mély barázdáktól szántott, vastag kérge, repedésekkel és vaskos csomókkal borított törzse egy öregember ráncos arcát idézte.

– Nagymama egész udvarát beárnyékolhatná! – ámult el Misi.

– Így igaz, mondta apja. – Lehet vagy háromszáz–négyszáz éves tölgy, vagy talán még öregebb is.

– Komolyan?! – Misi gyors fejszámolást végzett. – Lehet, hogy már Mátyás király idejében is itt állhatott?

– Elképzelhető.

Látván fia izgalmát, anyja leintette férjét. – Ne bolondítsd már a szegény gyereket!

– Nem viccelek. Ez a fa biztos, hogy több száz éves!

– Fogjuk körbe a törzsét! Látni akarom, hogy körülérjük–e – javasolta Misi.

A sűrű bokrok között mindhárman átvergődtek a matuzsálemhez. A fa egyik oldalán mély hasadás húzódott végig, és itt a gyökerei egy kiszáradt patakmeder partjára törtek ki. A kis család megpróbálta átölelni az óriást, de sikertelenül.

– Úgy látom, hogy még egy gyerekre van szükség ebben a családban! – kiáltotta el magát Misi. Élete tíz éve alatt mindig is vágyott egy testvérre. Nem számított, hogy fiú vagy lány, csak valaki, akivel együtt játszhatnának, bolondozhatnának, sugdolózhatnának titkaikról. Most jó alkalomnak tűnt, hogy megint hangot adjon ezen titkos vágyának. Mivel válasz nem jött a szülőktől, Misi megbontotta a láncot, és leszaladt a patakmederbe. A part már elfövenyesedett, bár a legmélyebb részeken még kisebb víztócsák jelezték a legutóbbi esőzéseket. A fövenyen apró lények tömege bukdácsolt fűszálról–fűszálra, a levegő pedig zsongott a mindenféle parányi szárnyas teremtményektől. Egy elegáns szitakötő éppen megpihent a fa csupaszon maradt, napsütötte gyökerén.

– Elkaplak, te miniatűr helikopter! – mormogta Misi játékosan.

Zumm!

Az éber légi zsonglőr azonban sikeresen elkerülte lecsapódó kezét, és egy magasabb faágon állapodott meg. Amint a fiú méregette a szökevény elérhetőségének lehetőségeit, a gyökér alatt valami megcsillant. Olyan volt, mint egy reggeli harmatcsepp, de Misi tudta, hogy a meleg délelőttön a harmat már régen felszáradt volna. Addig matatott a gyökér alatt, míg ujjai egy éles, kemény tárgyban akadtak meg. További kitartó kapargálás után egy földdel vastagon bevont apró, kerek tárgyat húzott ki a gyökerek közül. Ahogy nézegette és próbálta tisztogatni, az itt–ott előbukkanó ezüstös csillanások lassan egységes képpé kezdtek összeállni.

– Egy érem! Egy ezüstérem! – Remegő izgalom futott át rajta, de mielőtt szabadjára engedte volna fantáziáját, szülei véleményét akarta hallani.

– Nézzétek, mit találtam!

Apja zsebkendőjével tovább tisztogatta az érmét. Pár perc múlva kétségtelenné vált, hogy egy ujjbegynyi nagyságú fémpénzt tartottak a kezükben. A szélei kissé egyenetlenek voltak, de az egyik oldalon világosan ki lehetett venni egy arcot, fölötte egy körrel.

– Ez egy szent lehet – mondta Misi anyja. – Talán Szűz Mária a kis Jézussal és a glóriájával.

Mária glóriáján egy parányi repedés látszott, vékony, fekete csíkkal. Az érem másik oldala kevésbé volt kivehető, de minden bizonnyal egy címer lehetett.

– Azt hiszem, ez egy madár – mutatott Misi apja a címer közepére.

– Egy holló! – kiáltott fel a fiú. – A Hunyadiak madara! Megtaláltuk Mátyás király egyik forintját!

– Talán inkább dénárját – javította ki apja némi szakértelemmel.

Misi tágra nyílt szeme óriási „tükörré” vált, amiben az ezüstös érme megcsillant. Izgalomtól pirosra gyúlt arccal szabadjára engedte képzeletét, ami egy karámból kiszabadult, betöretlen ménhez hasonlóan vágtatott. – Vajon kinek a kezében lehetett utoljára ez a dénár? Mi lett a sorsa? Nagyon hiányozhatott neki ez az ezüst pénzdarab? – morfondírozott, amint áhítattal forgatta az érmét. Egész teste égett az izgatottságtól. Izzadt markában a pénzdarab mintha megrezzent volna.

***

– Ez valóban egy ezüstdénár, a Hunyadiak címerével – jelentette ki Falusi Pál, amint befejezte az érme gondos vizsgálatát. Maga elé tette a nagyítót, és karosszékében komótosan hátradőlt. – Az ezüstdénáron az 1400–as évek közepén, Corvin Mátyás idejében változtatták át a címert a gyűrűt tartó hollóra, így minden kétséget kizáróan mondhatom, hogy az érme az ő idejéből való. – Ekkor nagyot nyelt, majd hozzátette: – Mégpedig egy kivételesen jól megőrződött darab.

Misi és apja Falusi Pál dolgozóasztala előtt kuporogtak. Falusi elvtárs nemcsak a helyi ruhagyár vezérigazgatója volt, de buzgó numizmatológus is. Magas pozíciója ellenére a település lakói a maga módján barátságos embernek ismerték, különösen, ha régi pénzérmékről jött fel a szó. A negyvenes évek vége felé járt erősen kopaszodó homlokkal, keskeny, sovány arccal, és valami kiismerhetetlen mosollyal. Mélyen ülő szemei állandóan cikáztak, mintha csak folyamatosan próbálnák feltérképezni környezetét.

Több rosszmájú kollégája úgy tartotta, hogy a vezérigazgató látszólagos közvetlenségét csupán álarcként viseli, és bármikor kész volt azt hatásosabb fegyverre cserélni. Tárgyalások során ártatlannak tűnő modorával először lefegyverezte partnereit, aztán remekül kihasználva éles eszét és kivételes összpontosítását, egy héja könyörtelenségével csapott le a gyanútlanná vált üzletfelekre. Attól a ponttól kezdve ellentámadásra már ritkán nyílt lehetőség. Még helyi riválisainak is el kellett ismerni, hogy vezetői stílusa a vállalati ügyeknek általában kedvező kimenetelt garantált. Így aztán Falusi elvtársat a legtöbben egyszerre tisztelték is, félték is. Útját többnyire még az üzemi párttitkár sem merte keresztezni.

De most, a szobájába beszűrődő utolsó napsugár fényében csupán egy egyszerű amatőr érmegyűjtő volt, aki látható szenvedéllyel és vágyakozással dörzsölgette a kezében lévő érmét.

– Szóval, Falusi elvtárs – hajolt Misi apja közelebb az asztalhoz –, ez értékes darab?

– Kétségkívül. Mátyás király idejében fellendült a pénzverés, így elég sok hasonló dénár van a piacon, de őszintén szólva jómagam eddig csak katalógusokban láttam ilyet… és, amint mondtam, ez igen jó állapotban van – tette hozzá még egy gyors pillantást vetve az érmére a nagyítón keresztül. – Szívesen megvenném magától, Solti úr. Mennyit szeretne érte kapni?

Misi esdeklően nézett apjára.

– Falusi elvtárs, mi nem vagyunk gyűjtők, de ez a kis érme sokat jelent nekünk. Biztosan sokkal többet, mint a forintértéke.

– Adok érte kétszáz forintot.

Misi csak annyit tudott, hogy ritkán kapott ötven fillérnél többet egy fagylaltra. Ebből a kis pénzdarabból több évre fedezhetné a fagylaltfogyasztását. De meg sem fordult a fejében, hogy túladjon Mátyás király pénzén! Ez nem akármilyen, gyűjteménybe való dénár! Ez egyenesen a király fellegvárának a tövéből jött! Talán maga a király vagy Beatrix királyné veszthette el! Talán titokzatos üzenetet rejt a régmúlt időkből, amit egyedül ő tud majd megfejteni, ha eljön az ideje.

– A fiam, aki találta, szinte mágikus erőt tulajdonít ennek a kis darab fémnek.

– Gyerekkori romantika, Solti elvtárs. Megértem, én is így kezdtem.

– Akkor biztosan megérti, hogy megtartjuk. Nem tervezzük eladni.

Falusi Pál arcán bosszús elégedetlenség suhant át, de gyorsan visszanyerte kedélyes arckifejezését. – Ahogy gondolják, Solti elvtárs. De emlékezzen rá, hogy én mindig itt vagyok, ha esetleg módosul az álláspontjuk.

– Köszönjük a megértését, Falusi elvtárs. És a kedvességét is, hogy időt szakított ránk.

Falusi Pál nyájas mosollyal csukta be az ajtót mögöttük. A sötétedő utcán végigsiklott egy tüzelő macska vernyákoló panasza. Misi hátán végigfutott a hideg. Sosem szerette a tüzelő macskák fülsértő nyervogását. Nemcsak egyszerűen bosszantotta, de fájdalmat keltett a fülében, mintha a kieresztett karmok mélyen a dobhártyájába martak volna. Meggyorsították a lépteiket. A felgyulladó neonlámpák halk zümmögése kísérte őket hazáig.

***

Az ezüstpénzecske sok évig egy régi, törött fülű kávéscsészében talált menedéket Misiék konyhakredencében. Misi közben felnőtt, de még mindig úgy kezelte a törött csészét, mint egy ereklyét. Nem tudta, mi húzta a szürkülő dénárhoz, de gyakran belenézett a csésze mélyébe, hogy lássa, ott van–e még. Sokszor határozott sürgetést érzett, hogy kezébe vegye a dénárt. Ilyenkor forgatta, emelgette egyik kezében, aztán a másikban, mintha egy ékszeres mérleg serpenyője ingadozna, mielőtt megállapodnék a mért súlyon. Az érme lényegesen súlyosabbnak tűnt még a méretben sokkal nagyobb korabeli alumínium egyforintosnál is.

Néha olyan sejtések kerülgették Misit, mintha a dénár kapcsolatot keresne vele. Egy alkalommal arra gondolt, hogy lyukat fúr a közepébe, és medált készít belőle. Az iskolában akarta egy lánynak ajándékozni. A lánynak, akinek szünetről bevonulva a rakoncátlan huzat mindig sugárzó zöld szemébe fújta vállig érő barna haját. A lánynak, akinek arcán mindig ott bujkált egy pajkos, fürge mosoly. A lánynak, aki körül csaknem mindig fiúk raja sürgölődött. A lánynak, aki vérvörösbe borította Misi arcát, ha véletlenül találkoztak a gimnázium folyosóján.

Amint a szerencsétlen dénár elleni merényleten töprengett, olyan erősen találta megszorítani a kis pénzdarabot, hogy az éles széle vért serkentett ki az ujjából. Ahogy figyelte az ujjbegyén növekvő vörös gömböcskét, az érem először felforrósodott, majd kellemesen hűssé vált, mint egy jégkocka. Figyelmeztetni próbál! És mentegetőzni is egyben, gondolta Misi, miközben vérző ujját végigfuttatta Szűz Mária sérült glóriáján. Esküdni mert volna, hogy a Szűz leheletfinom mosolyra húzta száját. A vérzés megszűnt.

Soha többé nem jutott eszébe, hogy lyukat fúrjon az érmébe, vagy akár a legelragadóbb lánynak is felajánlja ajándékként.

***

Falusi Pál éppen a havi termelési jelentéseken ment át, amikor az irodai hangosbeszélő berregett, és titkárnője beleszólt: – Végh elvtárs van itt és sürgősen beszélni szeretne igazgató elvtárssal. – Végh István, az üzem főkönyvelője ritkán jött előzetes bejelentés nélkül. – Mi lehet ilyen fontos ma Véghnek? – latolgatta Falusi, miután megkérte titkárnőjét, hogy engedje be a váratlan látogatót.

Végh egy vastag papírcsomaggal érkezett. Szokásos kipirult arcán kívül most valami rendhagyó ziláltság is volt a megjelenésében.

– Végh elvtárs, remélem nem egymillió forintos sikkasztással jön hozzám!

– Falusi elvtárs, mindig csodáltam a természetfeletti intuícióját – válaszolt Végh elhűlve –, különben azt kellene hinnem, hogy magának is része van benne. – Végh arca lárvaszerű maradt, de szeme bohókásan megcsillant.

Falusi kedvelte Végh egyenes, józan természetét. Tudta, hogy feltétel nélkül megbízhat kínosan pedáns, szakmailag kifogástalan munkájában. Végh volt az egyetlen, aki a megtorlás veszélye nélkül megengedhetett magának egy–egy megkérdőjelezhető tréfát vele szemben.

– 324 368,25 forint eltérés van a könyvekben.

– Nem pluszban, gondolom – húzta össze szemét Falusi.

– Nem.

– Folytassa, Végh elvtárs!

– Ez mind az évi szerencsehúzással kezdődött. Emlékszik, hogy az ez évi nyeremény egy hét balatoni üdülés volt a vállalati üdülőben.

– Persze, hogy tudom. Hagyja ki a körözöttet!

– Szóval, Kassai elvtársnő, a bérelszámolásról, nyerte az egy hetet. Valamilyen oknál fogva először nem akarta elfogadni az utazást, de a végén mégis elmentek a családjával. Még most is éppen ott vannak. Novákné vette át a számláit. Na most, emlékszik igazgató elvtárs, hogy Forgó elvtárs rövidesen nyugdíjba megy. Csak hogy emlékeztessem, maga fogja a búcsúbeszédet tartani.

– Tudom, tudom, de hogy jön ez most ide? – Falusi kezdett türelmetlenné válni.

– Forgónak a negyvenkét éves szolgálatáért húszezer forint jutalmat tervezünk adni. Szóval megkértem Nováknét, hogy állítsa ki a csekket a jutalmazási kontóból. Novákné visszajelzett, hogy a csekk után csak ötezer forint maradt a számlán. Ez persze édeskevés egy ekkora folyószámla esetében, és megkértem, hogy nézzen utána.