A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Louise Bay: Mr. Bloomsbury (Mister #5), 2022

Fordította HARTINGER EMESE

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mr. Svindler (Londoni nagymenők 1.), 2022

Mr. Szépfiú (Londoni nagymenők 2.), 2022

Mr. Milliomos (Londoni nagymenők 3.), 2022

Mr. Briliáns (Londoni nagymenők 4.), 2023

Copyright © 2022 Louise Bay. All rights reserved.

Hungarian translation © Hartinger Emese, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-23-5

ELSŐ FEJEZET

Sofia

London eddig nagyon hasonlított New Yorkra, csak anyukám vasárnapi húsgombóca hiányzott. Persze élveztem a piros buszokat és a fura kiejtést, de a problémák nem tűntek el csak azért, mert átkeltem az óceánon. Még mindig nem volt saját lakásom, megtakarításom, amire támaszkodhattam volna, sőt még munkám sem. Csak most font hiányzott a zsebemből dollár helyett.

De a pozitívumokra kellett koncentrálnom. Londonban voltam, Mary Poppins földjén. A Battenberg-torta és a tea hazájában. A hercegek és paloták otthonában.

Bármennyire is vágytam arra, hogy kimozduljak, és koktélt igyak egy elegáns bárban, vagy felfedezzem a parkokat és a múzeumokat, a napjaim nagy részét a lakásban töltöttem, a legjobb barátom kanapéján ülve, és az internetet böngésztem állás után. A fizetési igényem csökkent azóta, hogy a Columbia Egyetem előadótermeiben koptattam a padot a csoporttársaimmal. Néhányuknak már akkor volt állása, amikor befejeztük az üzleti tanulmányainkat, de a legtöbbünk még keresgélt.

Aztán a munkanélküliek száma a diplomaosztóhoz közeledve egyre csökkent, és mire eljött, addigra a McKinsey, a Bain és a Google már mind lefölözték a végzősök javát. Az én évfolyamomnak körülbelül csak öt százaléka nem kapott még ajánlatot akkor, amikor a fényképeken sapkában és talárban pózoltunk.

Én az öt százalék közé tartoztam.

Lecsuktam a laptopom fedelét, és mély levegőt vettem, ahogy a meditációs alkalmazásom utasított, hogy elkerüljem a pánikrohamot. Kilégzés közben négy helyett csak kettőig jutottam a számolásban, amikor a tizenöt éve jó barátom – egyben a kanapé tulajdonosa, amelyen aludtam – berontott a bejárati ajtón. Natalie becsapta maga mögött az ajtót, lerántotta magáról a gyönyörű mohazöld Mulberry táskáját, ledobta a padlóra, és belerúgott. Aztán megint belerúgott.

Csak egy magyarázat volt minderre: Andrew Blake.

– Most mit csinált? – takarítottam el a papírhalmazt, hogy helyet csináljak neki a kanapén.

Harmadszor is belerúgott a táskájába, majd felsikoltott.

Hűha! A főnöke még nagyobb seggfej lehetett, mint amilyen általában volt, és ez már valami. Natalie elmondása alapján, mintha a fickó maga Vilmos herceg lett volna, ő pedig egy mosogatólány. Borzalmas. És ez akkor volt így, amikor egyáltalán megszólalt. Mert úgy tűnt, hogy napokig meg sem mukkant. Felálltam, és a hűtő felé indultam. Többre volt szüksége, mint légzőgyakorlatokra. Ide bor kellett.

Két poharat tettem a pultra – nem akartam hagyni, hogy egyedül igyon. Szüksége volt az erkölcsi támogatásomra. Az órára pillantottam. Kicsivel múlt három óra.

Délután három. Natalie sosem ért haza nyolc előtt.

– Nat? – rohantam ki a folyosóra, ahol Natalie a táskája helyett már a kabátját rugdosta. – Miért jöttél haza ilyen korán?

– Alkoholra van szükségem. Azonnal!

Szent szar, csak nem kirúgta ez a pöcs?

Visszasiettem a konyhába, és megtöltöttem mindkét poharat, nem érdekelt, hogy milyen napszak van.

Natalie már a kanapén ülve meredt maga elé, amikor visszatértem.

A kezébe nyomtam az italt, és egyik lábamat magam alá húzva leültem mellé.

– Mondj el mindent.

Zavartan ingatta a fejét, mint valami bólogatós kutya. Aztán, mintha hirtelen rájött volna, hogy bor van a kezében, nagyot kortyolt a pohárból.

– Elegem van. Egyáltalán nem szólt hozzám sem tegnap, sem ma reggel. Amikor megkérdeztem tőle, hogy átnézte-e a kutatást, amit korábban adtam neki, teljesen figyelmen kívül hagyott. Aztán ebéd után, még a kabátomat sem vettem le az ebédszünetről visszatérve, amikor kirohant az irodájából, és elkezdett kiabálni velem, hogy…

Egy pillanatra megállt.

– Tudod, igazából azt sem tudom, mi volt a problémája. Eltekintve attól, hogy súlyos személyiségzavara van, és hogy ő a legkönyörtelenebb seggfej, akivel valaha találkoztam. Ami sokat mond, tekintve, hogy New Jersey-ben nőttem fel.

– Nem tudod, miért volt mérges?

– Fogalmam sincs. És a legrosszabb az, hogy nem üvölt vagy ordít. Amikor azt mondom, hogy kiabált… azt olyan összetéveszthetetlenül Andrew Blake módon teszi! Elhallgat, a szeme elsötétül, és a hangja két oktávval lejjebb megy. Mintha megszállná valami. Szörnyű!

Megborzongtam a leírásától.

– Elképesztő, hogy ezek az alakok ilyen sikeresek! Miért nem tudnak normálisan viselkedni? Legalább tegyenek úgy, mintha a társadalom rendes tagjai lennének, még ha mélyen legbelül pszichopaták is.

– Végeztem vele. Annyit tűrtem, amennyit csak bírtam. Nem érdekel a hat számjegyű fizetés. Mondtam neki, hogy dugja fel a seggébe a munkáját, és leléptem.

– Jól tetted – mondtam, félig komolyan gondolva, félig azon tűnődve, hogy Natalie-nak van-e megtakarítása, amely fedezi a lakbért, amíg nem talál másik állást. Aztán lassan felfogtam, amit mondott.

– Hat számjegyű fizetés? Úgy érted, hogy több mint százezer dollárt fizetett neked évente?

– Fontot – válaszolta. – Valójában százhúszat. De kétszáz sem lenne elég, hogy elviseljem azt az idióta fejét.

Százhúszezer font? Gyors fejszámolást végeztem. Ez több mint százötvenezer dollárt jelentett évente!

– Pontosan mi is volt a munkád? – kérdeztem.

Felnyögött.

– Hogy bármit megtegyek, amit az a seggfej Andrew Blake akar.

– Mint például? Legyél pontosabb.

Soha nem jutottunk tovább azon, hogy a főnöke mekkora seggfej volt, így nem is tudtam igazán, hogy mit is csinált.

– Kávét kellett főznöd?

Sóhajtott.

– Tudod, mit? Ez volt az egyetlen dolog, amit nem csináltam. Sem a vegytisztítást, sem a személyes találkozókat nem intéztem. Semmi személyes dolgot. Szinte olyan volt, mintha nem is lenne élete a munkán kívül. Mintha robot lenne, vagy ilyesmi. Egy bunkó, hülye robot.

Tudomásom szerint a legtöbb asszisztensi állás sok kávéfőzéssel és ruhatisztítóba járkálással járt. Egyszer egy barátomnak szakítania kellett a főnöke barátnőjével. Mennyire lehetett rossz főnök Andrew, ha szigorúan szakmai alapon működött, és évi százötvenezer dollárt fizetett?

New Yorkban nőttem fel egy egyedülálló anya mellett, aki három munkahelyen dolgozott, azaz két és fél, ha beleszámítjuk, hogy a 113. és a Broadway sarkán lévő CVS feletti irodában hétvégente besegítettem a takarításba. Százötvenezerért el tudtam volna viselni még egy goromba, követelőző, elkényeztetett főnököt is. A pokolba is, ennyiért még a ruhatisztítóval is megbirkóztam volna!

– Biztos, hogy nem mész vissza? – kérdeztem.

– Teljesen – kortyolt ismét a borból. – Semmi pénzért.

– Aludj rá egyet – javasoltam, de közben azon agyaltam, hogy mikor lenne jó ötlet megkérdezni, hogy szerinte alkalmas lennék-e én a szerepre.

– Az elmúlt három hónapban rengeteget aludtam rá. Nem bírom tovább. Mondtam már, hogy az előttem lévő lány csak egy napig bírta? Sőt, annyit sem: vissza sem jött az ebédszünet után.

– Csodálatosan kitartottál. De százhúszezer font nagyon sok pénz.

A laptopomra pillantott.

– Még mindig semmi?

– Nem.

Kevés volt a munkahely.

– De azért majd lesz valami. És nem azért vagyunk itt, hogy az álláskeresésemről beszélgessünk.

– Nem, most már az én álláskeresésemről is beszélgethetünk.

– Sajnálom – mosolyogtam rá együttérzőn.

– Ne érezd magad rosszul. Holnap reggel már ujjongani fogok, hogy nem kell többet foglalkoznom azzal a bunkóval.

Nincs jobb alkalom, mint a jelen. Ha teljesen biztos volt benne, hogy nem megy vissza, akkor meg kellett ragadnom az alkalmat.

– Ha így lesz, akkor megbeszélhetnénk, hogy szerinted alkalmas lennék-e átvenni Andrew Blake asszisztensének szerepét.

Natalie gyönyörű, csészealjnyi szeme elkerekedett.

– Te… az én… munkámat… akarod? – hebegte.

– Nos, nem. Nem, ha még mindig ez a munkád. De ha eleged van belőle, ha tényleg és igazán nem bírod tovább, akkor megérne egy próbát, nem?

Natalie közelebb csúszott, és üres kezével megragadta a vállamat.

– Nem, Sofia. Nem ér meg egy próbát. Szörnyű a fickó. Igazán szörnyű! És hogy miből él? Hogy gyakorlatilag tönkreteszi mások életét. És te segítesz neki ebben. Ez tényleg nem éri meg.

Szerettem Natalie-t. De ő New Jersey egyik gazdag külvárosi negyedében nőtt fel. Nem voltak igazán vagyonosak, de nem is kellett diákhitelt felvennie, és az egészségügyi biztosításuk is nagyszerű volt.

Natalie édesanyjának egyetlen munkahelye sem volt, mióta ő és a bátyja megszülettek, nemhogy három! Nem nehezteltem rá emiatt. Csak tény, hogy nem tudta megérteni, milyen az, amikor valaki igazán kétségbeesett.

– Natalie, lassan kifogyok a pénzből, és ha így haladok, kevesebbel kell visszamennem New Yorkba, mint amennyivel eljöttem. És amikor hazaérek, anyámnak még mindig térdprotézisre lesz szüksége, amit nem tudok kifizetni. És még mindig nem jutok apámmal a „na, mizu?” telefonoknál tovább. Kemény fából faragtak. Biztos vagyok benne, hogy pár hónapig elbírok Andrew Blake-kel. Legalábbis addig, amíg nem találok valami mást.

A tekintete a padlóra esett, mintha azt mondtam volna neki, hogy meghalt a macskája.

– De komolyan: csak akkor vállalom a munkát, ha tényleg végeztél vele.

Sóhajtott.

– Őszintén szólva, kis híján inkább visszamennék, minthogy kitegyelek ennek a borzalomnak. De nem hiszem, hogy még egy napot kibírok azzal az emberrel.

Biztos voltam benne, hogy egy napot kibírnék Andrew Blake-kel. Abban is biztos voltam, hogy három hónapot is kibírnék. Talán még egy évet is. Bármit megtennék, ami segít elég ideig Londonban maradnom ahhoz, hogy valamiféle kapcsolatot építsek ki az apámmal, és hogy megszerezzem a pénzt anyám térdének rendbetételéhez. Majd összeszorítom a fogam, és kész.

MÁSODIK FEJEZET

Sofia

Az ég olyan fekete volt, amilyen egy nagyvárosban csak lehetett. Ha a sötétség nem is árulta volna el, a márciusi levegő hűvössége jelezte, hogy még túl korán van a Blake Enterprises irodaépülete előtt álldogálni.

Reggel negyed hat körül járt az idő.

Natalie azt mondta, hogy egyszer hatkor ért be az irodába, és Andrew úgy nézett ki, mintha már egy ideje ott lett volna. Érkezés közben kellett elcsípnem. Abból, amit Natalie mondott, máskülönben nem lett volna könnyű bejutni hozzá. Ezért ácsorogtam itt már húsz perce.

Amikor végre meggyőztem Natalie-t arról, hogy nem a világ legrosszabb dolga, ha én kapnám az állást, előhúzott egy képet Andrew-ról, hogy tudjam, kit szólítsak le az utca közepén. Először azt hittem, hogy rossz fotót mutat, mert hogy lehetne valaki egyszerre ilyen jóképű és ekkora seggfej? Jobban nézett ki, mint a Bosszúállók összes férfi szereplője együttvéve. Mintha valaki az ifjabb John Kennedy haját, állát és jellegzetes mosolyát ragasztotta volna Chris Hemsworth testére. Jézus, Mária és Szent József! Ha nem akartam volna munkát kapni a fickótól, azt hiszem, akkor is az irodája előtt álldogálnék hajnali ötkor, hogy megpillantsam.

Lábujjhegyre állva kémleltem az utcát felvillanó fényszórók után. Semmi. Még egy áruszállító furgon sem tűnt fel. Az utca túloldalán egy kora reggeli futó tartott felém szürke, kapucnis pulóverben, az arcát eltakarta a csuklya. Egy elhaladó autó keltette fel a figyelmemet, és amikor visszanéztem az alakra, az éppen átkelt az úton, és közeledett.

Az adrenalin elárasztotta a testemet, és elővettem a mobilomat. A francba! Egyedül voltam. Éppen meg akartam nyomni a hívás gombot, hogy szóljak Natalie-nak, amikor a futó megállt, és lehúzta a csuklyáját.

Korábban már láttam ezt a helyes arcot.

– Andrew Blake?

Nem kellett kérdeznem. Nyilvánvaló volt. Az ifjabb John Kennedy és Chris Hemsworth közös nevezője állt előttem teljes pompájában. Csak a vigyor hiányzott a képéről – hála az égnek, különben a vaginám lángra kapott volna! A fickó élőben még káprázatosabban nézett ki.

Kérdésemre megfordította a fejét, és találkozott a tekintetünk, rosszalló fintora a kabátom alá fúródott, és a lábam közé tartott. Még mindig dögös volt, még akkor is, amikor úgy nézett ki, mintha meg akarna harapni.

– Sofia Rossi vagyok – nyújtottam a kezem.

– És?

Nem törődve a kezemmel, előhúzott egy kulcscsomót, és kinyitotta a szürke ajtót, amely előtt vártam.

– Szóval a Columbia Egyetemen végeztem. Keményen dolgozom. Kreatív, szervezett és szuperrugalmas vagyok. És szeretnék az asszisztense lenni.

– Maga amerikai – mondta, szinte kiköpve a szavakat, mintha nem is tudna elképzelni rosszabbat, mint hogy egy amerikai legyen az asszisztense.

– New York-i. Kőkemény vagyok, és mindenre készen állok.

Kinyitotta az utolsó zárat is.

– Nem érdekel. – Kitárta az ajtót, és bement.

Nem adtam fel ilyen könnyen. Elkaptam az ajtót, mielőtt becsukódott volna, és követtem a lépcsőn, miközben a liftre pillantottam, és azon tűnődtem, miért nem használjuk azt.

Miért van az, hogy a pasik feneke mindig legalább harminc százalékkal jobban néz ki tréningnadrágban? Minden erőmmel azon voltam, hogy ne nyújtsam ki a kezem, és ne érintsem meg a tökéletes hátsóját, hogy megnézzem, vajon tényleg olyan kőkemény-e, mint amilyennek látszik.

– Hallottam, hogy az asszisztense felmondott. Ha felvesz engem, nem kell bajlódnia azzal, hogy találjon valaki mást.

Nem válaszolt.

Megálltunk a második emeleten, ahol Andrew lehajolt, hogy kinyissa a dupla üvegajtók alsó zárját.

– Itt vagyok, azonnal munkára készen.

Még mindig nem törődött velem, kinyitotta a felső zárat, benyomta az ajtókat, majd felkapcsolta a lámpákat, mire egy fehér, világos előcsarnok tárult fel. Körbepillantottam, szemügyre véve a letisztult, modern bútorokat, amelyek úgy néztek ki, mintha még sosem ültek volna rajtuk.

– Korán kelek és…

Andrew balra indult, egy kis irodába, ami kicsit szűkösnek tűnt egy farokméregető életrombolónak, de ahogy követtem, rájöttem, hogy az asztal másik oldalán, amely felé tartott, van egy ajtó. Utánasiettem.

De mire odaértem, eltűnt a második ajtó mögött, és az arcom előtt becsapta.

Oké, ez mehetett volna jobban is.

De legalább az irodájában voltam. És nem akart kidobni az épületből.

Amíg Andrew-ra vártam, megpillantottam Natalie mályvaszínű kasmírsálját az íróasztal mögötti fogason. A fizetését tekintve megengedhette magának a kasmírt. Minden pénzre szükségem volt, hogy beköltözhessek egy saját lakásba. Andrew Blake rosszkedve sem győzhet le. Azt már nem, uram!

Leültem az íróasztal mögé, és bekapcsoltam a számítógépet, majd körülnéztem az asztalon heverő papírhalmokon. Némelyiket olyan görbék borították, amelyek feltűnően hasonlítottak egy karikatúraszerűen nagy szakácskést tartó Natalie-ra. Volt egy kis köteg kutatás a Verity nevű magazinnal kapcsolatban. A kupac alján egy papírnaptár hevert. Milyen bájos! Előhúztam, és megkerestem a megfelelő oldalt. Nem úgy tűnt, hogy Andrew-nak délelőttre lenne találkozója. Akkor mit keresett ilyenkor az irodában?

Elhatároztam, hogy addig maradok, amíg ki nem jön, és meg tudom győzni arról, hogy az én alkalmazásom a legjobb döntés, amit ezen a héten hozhat.

Felálltam, levettem a kabátomat, Natalie sálja mellé akasztottam, majd elővettem a táskámból egy jegyzetfüzetet, és elkezdtem körülnézni. Az első dolgom az volt, hogy rendet rakjak. Nem mintha a hely rendetlen lett volna, de abból ítélve, hogy a bejárati előtér úgy nézett ki, mint aki nyitott szívműtétre készül, úgy tippeltem, hogy Andrew mindent tökéletesen szeretett. Igen, megmutatom neki, nem csak mondom, hogy milyen nagy segítség tudok lenni. Bebizonyítom neki, hogy nincs túl alantas feladat.

Először is az íróasztalt takarítottam le. Fogtam Natalie kávéscsészéjét, és elindultam a konyha felé, ami teljesen makulátlan volt. Beledobtam a csészét a mosogatógépbe, és nekiláttam, hogy készítsek magamnak egy kávét egy tiszta csészében. Valami azt súgta, hogy Andrew megnyerése maratoni menet lesz, nem pedig sprint. Egy pillanatra elgondolkodtam, hogy készítek neki is egyet, de nem tűnt olyan típusnak. Az ő testalkatával valószínűleg csak gleccservizet és fehérjeitalokat iszik.

– Segíthetek? – kérdezte valaki a hátam mögül.

Megfordultam, és egy idősebb férfi úgy nézett rám, mint egy eltévedt iskolás lányra. A szívem mintha a mellkasom körül kezdett volna körözni. Válaszúthoz érkeztem.

Nem sok minden torpantott meg, viszont az a típus vagyok, aki akkor is nehezen találna ki hihető történetet, ha egy életre szóló adag cannoli – a legendás New York-i Ferrara cukrászdából – lenne a tét. Ezért kezdtem el kezdetben a szombat délelőttöket szemeteskukák ürítésével tölteni anyámmal, ahelyett hogy azt csináltam volna, amit a nyolcévesek szoktak hétvégén. Azt füllentettem neki, hogy már megcsináltam a matekházimat. Anyám egy mérföldről kiszúrta, hogy nem mondtam igazat, és a következő öt évben lőttek a szombat délelőttjeimnek. A gyors és szigorú büntetés volt mindig is Mamma Rossi stílusa.

De most rajtam a világ szeme! Kellett ez a munka, és már nem voltam gyerek.

– Jó reggelt! – ragyogtam rá úgy, mintha egész életemben ismertem volna az előttem álló idegent. – Sofia vagyok, Andrew új asszisztense. Natalie helyét vettem át.

Úgy is hazugságnak számított, ha még nem vettek fel?

Hátralépett.

– Máris felvett valaki újat?

Megvontam a vállam.

– Ma reggel kezdtem. Hozhatok egy kávét?

Összehúzta a szemöldökét.

– Köszönöm, nem. Mi itt magunknak szerzünk kávét.

Levette kockás kalapját, amelytől úgy nézett ki, mint egy régimódi magánnyomozó, és elindult kifelé a konyhából.

– De… – fordult vissza – legközelebb, amikor bemész Andrew-hoz, el tudnál vinni néhány adatot, ami nálam van… Már aláírtad a titoktartási nyilatkozatot, igaz?

Bólintottam, és igyekeztem meggyőzőnek tűnni.

– Néhány dolog a Verityről.

Kinyitotta a nála lévő táskát, és elővett néhány papírt.

– Teljes katasztrófa, és szükségem van rá, hogy Andrew lássa.

– Persze, nem probléma.

Elvettem tőle a három számlapot.

Bólintott, de nem mozdult.

– Előre figyelmeztetlek. Nem fog neki tetszeni, amit adsz neki, úgyhogy add át neki, és… bukj le. Vagy fuss!

Erősen próbáltam a mosolyomat továbbra is az arcomra erőltetni, és azon tűnődtem, vajon nem leszek-e hamarosan egy 217-es rendőrségi kód áldozata: gyilkossági szándékkal elkövetett támadás.

– Semmi gond – mondtam. – Hagyd csak itt. Megmondjam neki, kitől van?

Túl késő. A kalapos férfi eltűnt. Úgy látszik, a történetmesélésem valamikor az elmúlt húsz év során szintet lépett. Felkaptam a kávéscsészémet, és visszamentem az asztalomhoz – vagy legalábbis, ami az enyém lesz, ha egyszer tényleg itt fogok dolgozni.

Miután befejeztem az iroda rendbetételét, és lefőztem a második csésze kávét, felhívtam Natalie-t, hogy elkérjem a számítógépe jelszavát. Először könyörgött, hogy jöjjek haza, és felajánlotta, hogy kölcsönad pénzt, hogy átvészeljem a következő hónapot, de aztán engedett. Megadta a jelszót (g0_2_He11_BLakE) és egy hiányos listát a napi teendőiről, aztán elmagyarázta, hol tartja az elektronikus változatát, én pedig átugrottam azt a részt, hogy Andrew még nem egyezett bele, hogy alkalmazzon engem. Olyan keményen dolgoztam azon, hogy minden valóságos legyen, hogy akár lyukat is szakíthattam volna az univerzumba, így nem szükséges azon a tényen rágódnom, hogy ez még nem történt meg.

Egy hang sem hallatszódott Andrew irodájából, ezért félig-meddig azt gyanítottam, hogy nincs is ott. Talán az iroda három mérföldre volt, végtelen folyosók labirintusán túl, és én egy üres szoba előtt ültem. Natalie minden egyes elmentett mappát cégek szerint rendszerezett. Mondott valamit arról, hogy Andrew olyan cégekkel dolgozott, amelyek összeomlás előtt álltak, kirúgta az összes dolgozót, és rengeteg pénzt keresett nekik. Tegnap este egy rövid Google-keresés után megtudtam, hogy stratégiai változásmenedzsment-szakértő volt. Csődbe jutott cégeket hozott helyre.

Natalie szörnyetegnek állította be őt, pedig ha megállítja a cégek zuhanórepülését, akkor bizonyára munkahelyeket ment meg, nem pedig tönkreteszi azokat.

Ha a kalapos fickó adatokat adott nekem a Verityről, akkor talán ez volt az a cég, amelynek megmentését Andrew fontolgatta. Előhúztam Natalie aktáját, és elolvastam az összes dokumentumot. A Verity egy komoly, újságírók által vezetett magazinnak indult a múlt század elején – mint a The New Yorker brit változata –, de többször megváltoztatták a koncepciójukat. Most már inkább egy bulvármagazinra hasonlított, mint amilyen a National Enquirer.

Nem kellett hozzá üzleti végzettség, hogy észrevegyem a csökkenő nyereséget és a zuhanó példányszámot a kalapos férfi által nekem adott papírokon.

A vállalat megérett a beavatkozásra.

Ez lesz Andrew következő projektje. Már csak azt kellett kitalálnom, hogyan vegyen fel engem, hogy segítsek a Verityn.

HARMADIK FEJEZET

Andrew

Miért nem hagynak már az emberek békén? Dühösen kinyomtam Tristan hívását, és bezártam a mobilomon az e-mail-képernyőmet, majd visszafordultam a Financial Times Goode Publishingről szóló cikkéhez.

Bob Goode többnyire jó volt abban, amit csinált. A legtöbb, tulajdonában lévő magazinnal sikerült szembeszállnia a trendekkel, és növelnie a nyereségét meg a példányszámát, de a Verity kivételnek számított.

A telefonom ismét zümmögni kezdett. Kibaszott Tristan! Felálltam, mint mindig, amikor azt akartam, hogy egy hívás vagy egy találkozó a lehető legrövidebb véget érjen. Épp amikor fogadtam volna Tristan hívását, kopogtak az ajtón.

Figyelmen kívül hagytam. Az első megbeszélésem csak egy órakor kezdődött, és a csapatom tudta, hogy dél előtt nem szabad zavarni.

Megnyomtam a fogadás gombot.

– Andrew Blake.

– Komolyan, Andrew? Én hívlak. Tudom, hogy te vagy az, és te is tudod, hogy én vagyok. Mi lenne, ha egy telefonbeszélgetést egy egyszerű hellóval kezdenél?

Nem állt szándékomban válaszolni Tristan baromságaira, de ha akartam volna, akkor sem lett volna rá lehetőségem. Hiába hagytam figyelmen kívül a kopogást az ajtón, egy újabb következett, majd a reggeli lány jelent meg iratokkal a kezében.

Kinyomtam a telefont, és néztem, ahogy rám vigyorog, odamegy az asztalomhoz, és letesz két köteg papírt.

– Az idősebb, kalapos úr megkért, hogy hozzam be ezeket – mutatott a bal oldali kupacra. – Ez pedig a postája – mutatott a jobb oldali papírokra. – Amiket felbontottam és fontossági sorrendbe állítottam.

Miért volt még mindig itt? És miért viselkedett úgy, mintha nekem dolgozna?

– Kifelé! – mondtam elszántsággal és komolysággal a hangomban.

– Nem – válaszolta.

Olyan volt, mintha kalapáccsal kólintottak volna fejbe.

– Tessék?

Átkozott amerikaiak!

– Nem, nem fogok kimenni.

Összefonta a karját, és egyenesen a szemembe nézett.

– Maradni fogok, és az új asszisztense leszek. Nem várok jobb csomagot, mint az előző asszisztense, és ugyanolyan keményen és elkötelezetten fogok dolgozni.

– Elkötelezetten? – kérdeztem, átugorva azt a tényt, hogy az előttem álló nő nemcsak hogy nem volt hajlandó elmenni, de most még azt is követelte, hogy fizessek neki. – Az utolsó asszisztensem lelépett. Ha nem tud nála elkötelezettebb lenni, akkor mindenképpen távoznia kell.

Leültem, és újra megnyitottam az e-mail-fiókomat, rákattintottam a Verity mappára, és végiggörgetve előhoztam a tavalyi pénzügyi eredményeket.

– Azért lépett ki, mert nehéz magával dolgozni. Nem azért, mert nem elkötelezett.

Egy szót sem szóltam. Nem sok ember akadt az életemben, aki így beszélt velem. Főleg nem olyan, aki nekem dolgozott. Nem volt rá szükségük. Egy tehetséges, elkötelezett csapattal dolgoztam, akiket szépen megfizettem.

– Nekem vastagabb a bőröm, mint neki – folytatta, és felszegte az állát.

Ez kihívásnak hangzott. Nem szándékosan kergettem el az asszisztenseimet, csak nem bírták a nyomást. Mióta Joanna nyugdíjba ment, mindannyiukat kirúgtam, vagy elmentek, mielőtt elérték volna a hat hónapos felmondási időt. Néhányan még hat órát sem bírtak ki. Nyilvánvalóan folyamatos buksisimit és ajnározást vártak, míg én csak a munkámat akartam végezni. Nem érdekeltek az irodai ugratások és a Netflixen futó műsorokról való csevegés. De Joanna szerint – akit átlagosan hetente egyszer felhívtam, hogy megpróbáljam visszacsábítani a nyugdíjba vonulásból – ezt kellett volna tennem.

Ezt „soft skilleknek”, azaz szociális készségeknek nevezte.

Én baromságnak.

– Túlképzett vagyok erre a munkára. Üzleti diplomám van a Columbián. Okos vagyok, szervezett, és nem félek a kemény munkától. Szerencsés, hogy engem fogott ki.

Úgy beszélt, mintha már itt dolgozna.

– Akkor miért akarja ezt az állást? – kérdeztem, s magam is meglepődtem a kíváncsiságomon. Az, hogy reggel hat előtt megszólítanak az irodám előtt, nem volt újdonság. A karrierem során sokszor leépítettem, nem egy embert rúgtam ki. És bár mindezt azért tettem, hogy a vállalkozás fennmaradhasson, és hogy ne veszítse el minden alkalmazott a munkáját, néhányan nem így látták. Akadtak, akik inkább engem hibáztattak a hozzá nem értő vezetőség helyett, amelyik a cégükhöz vezetett engem. Én csak feltakarítottam valaki más mocskát. De még soha nem szólítottak le az utcán azért, hogy nekem dolgozhassanak.

– Kiváló leszek benne, meglátja. Ha nem ért egyet, kirúghat.

Nem válaszolt arra a kérdésemre, hogy miért akarja az állást.

– Honnan tudja egyáltalán, hogy van üresedés?

Még nem hívtam fel a munkaerő-közvetítő ügynökséget. Még csak nem is gondoltam arra, hogy új asszisztenst keressek.

– Natalie a lakótársam.

Együtt laknak?

– A kanapéján alszom. Szerinte maga egy seggfej. De szerintem meg tudok birkózni vele.

Kicsit meg kellett erőltetni magam, hogy ne nevessek. Az előttem ülő nő legalább kimondta a véleményét. Tapasztalatom szerint ez a jó munkakapcsolat alapja. Talán mégiscsak rendes asszisztens lenne belőle.

De ha a Columbián szerzett üzleti diplomát, mi a fenéért akar az asszisztensem lenni? Biztosan csak kamuzik.

– Mi volt a kedvenc órája a Columbián?

– Kedvenc, vagy leghasznosabb?

– Azt mondtam, a kedvenc. Nem mondok olyat, amit nem gondolok komolyan.

– Globalizáció és piacok. Joseph Stiglitz és Bruce Greenwald órája.

Oké, szóval vagy nagyon felkészült volt a hazugságával, vagy valóban a Columbián tanult. Olvastam néhány dolgot Stiglitztől, és tudtam, hogy ott tanított.

– Mi a legrosszabb, ami történhet? – kérdezte. – Adjon egy esélyt! Nem fogja megbánni.

Feltételeztem, hogy igaza van. Nem volt senki, aki helyettesíthette volna Natalie-t, és több hétig is eltartott volna, amíg találok valakit. Nem volt vesztenivalóm.

– Ne beszélj annyit. Délelőtt ne zavarj, és ügyelj arra, hogy senki se jöjjön be az irodámba, hacsak nincs nyitva az ajtóm. Ami sosincs nyitva.

Vigyor terült el az arcán.

– Sofia vagyok – mondta. Nem vettem róla tudomást, és visszaültem az asztalom mögé. – Szüksége van valamire?

Arra, hogy Bob Goode ne legyen ekkora pöcs. De ez egyhamar nem fog megtörténni.

– Hagyjon békén.

Legalább Sofiának volt annyi esze, hogy ne vitatkozzon. Sarkon fordult, és elment. Előhúztam az íróasztalom felső fiókjából a Verity legújabb példányát, és éreztem, hogy az ereimben a vérem kezd felforrósodni, amikor elolvastam a címlapot, amely ismét azt kérdezte: Tom Cruise egy földönkívüli? A nagyanyám forogna a sírjában, ha látná az egykor elismert kiadványát, ami most lehetséges ufócelebekről ír. Volt idő, amikor az általa vezetett magazin arról számolt be, hogy a hetvenes évek elején a nők végre férfi kezes nélkül vehettek fel jelzáloghitelt, no meg a nyolcvanas évekbeli szénsztrájkokról és választási csalásról adott hírt. A Verity egy olyan magazin volt, amely az átlagemberek jogaival és a hatalmon lévők kordában tartásával törődött. Most meg azzal, hogy Tom Cruise az űrből jött-e, vagy sem, és hogy Taylor Swift titokban Nicki Minaj is.

És most a magazin előfizetőket meg olvasókat veszít, ami azt jelentette, hogy pénzt is. Az egész indoklás, amit Bob Goode adott, hogy miért kezdett el belespirálozódni a nevetséges csevegő pletykalapok szintjére, az volt, hogy nem tud pénzt keresni – ahogy ő fogalmazott – a „problémákról” való beszámolásokkal.

Nos, pénzt most sem keresett. Miért nem fogadta meg a tanácsomat? Hagyjon engem és a csapatomat a volán mögé ülni. Vissza tudtam volna téríteni a Verityt a helyes útra, és amikor ismét egészségesen működik, egy új, jobb csapatot állíthattam volna a régi helyére.

Bob kotnyelesnek nevezett, pedig én csak segíteni akartam. Csak egy makacs, vén kecske, akinek nem tetszett, hogy az előtte lévő két nő – az anyám és a nagymamám – jobban vezette a magazint, mint ő.

Visszatettem a magazint a fiókba, és megnéztem, mit tett Sofia az asztalomra. A Verity legutóbbi pénzügyi kimutatásait, amelyeket már láttam, de Douglas kétségkívül biztos akart lenni benne, hogy nem hagyom ki. Pokoliak voltak. Bármelyik másik cégnél hátradőlhetnék, és elégedetten nézném, ahogy ég, de a Verityvel nem tehettem ezt. Tönkretenné az anyámat, ha a nagyanyám után néhány hónapon belül elveszítené az általa alapított kiadványt is. Meg kellett mentenem a Verityt. Csak még nem tudtam, hogyan.

NEGYEDIK FEJEZET

Sofia

Lehúztam magamról a kabátomat, és a kampóra akasztottam, a kelleténél kicsit tovább tartva. Kimerült voltam annak ellenére, hogy alig csináltam valamit az első napomon a Blake Enterprisesnál.

Natalie nem túlzott, amikor azt mondta, hogy Andrew nem volt hajlandó beszélni vele, és a zárkózottsága meglepően fárasztott. Még csak egy szűkszavú biccentést vagy egy „viszlát később!”-öt sem vetett oda, amikor elment a Canary Wharf-i találkozójára. Rendeltem neki egy kocsit, de esélyem sem volt rá, hogy szóljak neki, mielőtt kilépett volna az ajtón. Utána kellett rohannom a lépcsőn, ordítva, de ő úgy tett, mintha nem hallaná, amit mondok. Aztán Douglas, aki végre bemutatkozott, hogy ne kelljen folyton kalaposként hivatkoznom rá, közölte velem, hogy Andrew-nak nincs szüksége autóra. De amikor megkérdeztem, hogy gyalog jár-e, vagy metróval, Douglas nem válaszolt. Szigorúan titkos, hogy Andrew hogyan utazik? Teleportál? Lehúzza magát a vécén?

Idegesített, hogy figyelmen kívül hagytak. Természetesen elfogadnám a pénzt a semmittevésért, de dolgozni akartam. Élveztem, hogy produktív vagyok, és szerettem volna némi tapasztalatot szerezni, hogy bebizonyítsam, képes vagyok arra, amiről már tudtam, hogy képes vagyok rá.

Nem sokkal hét óra után, amikor már majdnem minden, a számítógépemen tárolt fájlt elolvastam, és már majdnem elkezdtem volna manikűrözni a körmömet, hogy lefoglaljam magam, Douglas bedugta a fejét az ajtón, hogy közölje velem, Andrew nem jön vissza.

Douglast hívta, és nem engem? Ez azt jelentette, hogy ki akar rúgni? Nem emlékeztem, hogy valóban felvett-e, vagy csak abbahagyta, hogy azt mondja, menjek el.

Natalie kikiáltott a konyhából.

– Kérsz egy pohár bort?

– A pápa katolikus?

Lerúgtam a cipőmet, és kétlépésnyit balra csoszogtam, ahol a kanapéra rogytam.

– Egytől tízig terjedő skálán mennyire volt szörnyű? – kérdezte.

– Nem vagyok benne biztos, hogy eleget láttam belőle ahhoz, hogy megítéljem – válaszoltam.

– Ez azt jelenti, hogy nem kaptad meg a munkát?

– Nem hiszem.

Letelepedtünk a borunkkal, én pedig az utolsó csepp energiámat arra használtam, hogy elmeséljem az egész nyomorult napot.

– Őszintén szólva nem hangzik olyan rosszul. Ha nem akarta volna, hogy ott maradj, akkor kidobatott volna. Azt hiszem, feltételezheted, hogy megkaptad az állást.

Ezt megkönnyebbüléssel hallottam. Mondhatni. A bor olyan volt, mint a tiszta, folyékony energia. Éreztem, hogy minden egyes korttyal apránként visszatérek az életbe.

– Biztos vagyok benne, hogy még a felét sem láttam, de azt hiszem, elbírok Andrew-val. Úgy értem, goromba és mogorva, és anyakomplexusa van, vagy valami ilyesmi, de mint mondtam, vastag a bőröm. Szerintem meg fogom tanulni, hogy ne figyeljek arra, amit mond, és inkább arra koncentráljak, hogyan néz ki, mert szent ég, de dögös!

Natalie kifújta a levegőt.

– Igen, kétségtelenül szerencséje volt a génlottón. De fogadok, hogy az ágyban nagyon önző. Mintha elvárná, hogy minden az ő kedve szerint történjen.

– Hát, nem mintha valaha is megtudnám. Csak írja alá a fizetési csekkemet.

A telefonom csörögni kezdett, és elővettem a zsebemből.

A bor minden folyékony lazasága megfagyott az ereimben.

– Des az.

– Des, mint az apád? – kérdezte Natalie.

– Van másik Des is?

Elvileg ő volt az apám, bár tekintve, hogy életemben csak egyszer beszéltem vele, nem voltam biztos benne, hogy ez az állítás valóban megállja a helyét.

– Nem mintha folyton hívogatna – mondta, és a mobilom kijelzőjére pillantott. – Vagy egyáltalán bármikor. Vedd fel!

Igen, fel kellett volna vennem. Nem egy nehéz feladat. És beszélnem kellett volna vele. Muszáj volt valamiféle kapcsolatot kialakítanom vele, mielőtt szívességet kérek tőle.

Mindenképpen fel kellett vennem.

Nagy levegőt vettem, és húztam egyet a kijelzőn, hogy fogadjam a hívást.

– Halló?

– Sofia?

– Szia!

– Itt a te… Des.

– Szia! – válaszoltam. Az agyam teljesen kiürült, és Natalie-ra pillantottam, mintha ő meg tudna menteni.

– Szóval… azt ígértem, hogy felhívlak – mondta.

Az egyetlen alkalommal, amikor beszéltem apámmal, felhívtam, hogy brit útlevelet szeretnék. Ez csak ürügy volt. Szükségem volt egy okra, hogy felhívjam.

Bármennyire is nehezteltem rá, ő volt a megoldás a problémáim legalább nyolcvanöt százalékára.

– Szia, igen. Köszönöm.

Amikor az útlevélről kérdeztem, boldognak tűnt, sőt örült, hogy hallott rólam. Ami furcsa volt, mert ha beszélni akart volna velem, akkor az elmúlt huszonnyolc év során bármikor felemelhette volna a mobilt és felhívhatott volna. Nem mintha a telefont csak most találták volna fel. De mindezt nem említettem neki, mert szükségem volt rá. Vagy inkább a pénzére. Be kellett fognom a számat, és a célt kellett szem előtt tartanom.

– Most Londonban vagy? – kérdezte.

Üzenetet küldtem neki, amikor megkaptam a brit mobilszámomat, és azt mondta, hogy felhív. Csak arra nem voltam felkészülve, hogy tényleg felemeli a telefont. Mit mondasz annak a férfinak, akivel félig az ő genetikai állományával rendelkezel, de akivel még sosem találkoztál?

– Igen. Kilburnben.

Barátságosnak kellett lennem, hogy megalapozzak egy valamiféle kapcsolatot. Csak nem tudtam, mit mondjak.

– És van munkád?

– Igen, Bloomsburyben.

– Az jó – mondta.

Adtam magamnak egy mentális tockost. Fel kellett nőnöm. Anyám egészsége és jólléte volt a tét. Nem ismertem senki mást, akinek annyi pénze lett volna, hogy zsebből ki tudta volna fizetni a térdprotézist. Szóval kedvesnek kellett lennem. Barátságosnak. Meggyőzőnek. Meg kellett győznöm, hogy fizessen. Anyám biztosítótársasága megtagadta tőle a térdprotézist, mert még tudott járni. Amikor érdeklődtem az önköltséges lehetőségekről, azt mondták, hogy közel ötvenezer dollárra lesz szükségünk, ha anyám gyógyszereit és a fizikoterápiát is beleszámítjuk. Még Andrew Blake-nek dolgozva sem tudtam volna ennyi pénzt szerezni egyhamar. Anyámnak mindennap fájdalmai voltak. Új térd nélkül nem sokáig tudta volna megtartani a munkáját.

Apám az egyetlen ember, akinek volt annyi pénze, amennyi szükségeltetett. De mielőtt kérhettem volna, valamilyen kapcsolatot kellett vele kiépítenem.

Ez volt az oka annak, hogy Bloomsburybe jöttem.

– Igen, eddig élvezem. És te… dolgozol? – kérdeztem. Könnyebbnek tűnt, mint válaszolni.

– Igen. És gyakran járok Bloomsburyben. Talán találkozhatnánk. Megebédelhetnénk valahol, vagy akár kávézhatnánk is.

Kedvesnek tűnt. Barátságosnak. Remélhetőleg könnyen meg lehet győzni arról, hogy az anyámat tizenkilenc évesen teherbe ejteni, majd egy fillér nélkül otthagyni, és soha nem fizetni gyerektartást, olyan szarságok sorozata, amelyek jóvátételt igényelnek. Az volt a tervem, hogy meggyőzzem, hogy kárpótolni tud, ha kifizeti anyám térdprotézisét. Álmaim netovábbja pedig az lett volna, ha a továbbiakban valami tisztességes egészségbiztosítás számláját is fizetné. Legalábbis addig, amíg nem keresek eleget ahhoz, hogy magam fizessem.

– Az jó lenne… jó lenne.

Tényleg az lett volna? Hogyan kerülném el, hogy az asztal túloldaláról nekiugorjak, és megpróbáljam megfojtani?

– Voltál már a British Múzeumban? – kérdezte. – Bloomsburyben van, és van ott egy jó étterem, ahová elmehetnénk.

– Még nem – feleltem, és kezdtem aggódni, hogyan tudok majd elmenni az irodából egy kávéra, anélkül hogy kirúgnának.

– Nos, megpróbálhatnánk ott? Vagy valahol máshol, ha jobban szeretnéd?

– Mit szólnál egy szombati naphoz? A munkaidőm egy kicsit… kiszámíthatatlan.

– Jó – mondta lelkesen. – Eljöhetsz a házba, ha akarsz. Vagy talán az nem lenne jó ötlet. Nem is tudom. Rajtad áll.

Nyeltem egyet. Amikor azt mondta, hogy „a házba”, feltételeztem, hogy az ő házára gondolt. Az ő házára, ahol a valódi családjával élt. A nővel, akit feleségül vett, és akitől két gyereke született. És mindezt úgy, hogy anyám és én a lakbérért küzdöttünk. De talán ha találkoznék a feleségével és a többi gyerekével, az segítene. Talán közvetlenül vagy közvetve segíthetnének, mert az érvelésem jelenleg kimerült abban, hogy „ezzel tartozol nekem és anyámnak, mert huszonnyolc évvel ezelőtt egy komplett seggfej voltál”.

– Persze, az nagyszerű lenne.

– Ez a szombat viszont nem jó nekem, de mi a helyzet a következő héttel? Fél tizenkettőkor?

– Fél tizenkettő? Tökéletes.

Addig legalább egy nanoszekundumnál tovább leszek az új munkahelyemen, és remélhetőleg már egy kicsit többet tudnék mesélni neki arról, hogy mivel foglalkozom.

– Elküldöm a címet.

– Remek.

Befejeztem a hívást, de továbbra is a telefont bámultam. Vajon tényleg el tudnék viselni egy ebédet azzal a férfival, aki miatt anyámnak három munkahelyen kellett dolgoznia? A férfival, aki megmenthetett volna attól, hogy gyerekként lyukakat tömjek be a padlón, hogy a csótányok ne tudjanak bejutni?

– Több borra lesz szükségünk – szólalt meg Natalie.

– Vagy ötvenezer dollárra – válaszoltam.

Felállt.

– Hozom a bort.