Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

ELSŐ KÖNYV

Első fejezet A körmenet

Második fejezet A Neckerek

Harmadik fejezet A próbatétel

Negyedik fejezet A faun

Ötödik fejezet Az éjjeli kör

Hatodik fejezet A legyűrés

Hetedik fejezet Az ál Dionüszosz

MÁSODIK KÖNYV

Első fejezet Alter ego

Második fejezet A ketrec

Harmadik fejezet A házastársak

Negyedik fejezet A fejek

Ötödik fejezet A határ

HARMADIK KÖNYV

Első fejezet Az állatok

Második fejezet A nagy ellenség

Harmadik fejezet A győztes

Negyedik fejezet Az akasztófa

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Alfred Neumann

A SÁTÁN
TÖRTÉNELMI REGÉNY

fordította
Kiss Dezső

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-047-0 EPUB
ISBN 978-963-678-048-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Der Teufel

első kiadás: 1928.
az elektronikus változat az 1928. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Eugène Burnand (1850 – 1921)
La Fuite de Charles le Téméraire
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ KÖNYV

Első fejezet
A körmenet

Gent nem volt hűséges város. A lázadás szelleme nem szunnyadt benne még akkor sem, mikor az ifjú herceg, aki már, mint Charolais grófja is, nagy hírnévnek örvendett - békés szándékkal bevonult a brüsszeli koronázási ünnepségek után a városba. Gent mit sem felejtett s most közönyös képpel tűrte, mint dörgölőzik egymáshoz a vendégszeretet és az adóprés, a hódolat és az erőszak. Isten meg az ördög! Szent Jakab és Szent Bavo harangjai üdvözlégyet és forradalmat zúgtak egyszerre.

Nagy volt a herceg kísérete, de a város piacterén tízszer annyi fegyveres polgár gyűlt össze. A herceg nyugodtan léptetett végig a tömeg sorfala között, mely nyugodtan és komolyan köszöntötte urát.

- Túl sok a fegyverük - szólt halkan Crévecoeur grófhoz, aki mellette lovagolt.

A városháza előtt páncélos patríciusok parádéztak. Az első polgármester kimért szavakkal köszöntötte a herceget. De a térre torkoló utcákból mind zajosabban tört elő zavaros zsivaj. A herceg heves mozdulattal vágta ketté a beszédet.

- Hát ez mit jelent? - kérdezte.

- Szent Lievin precessziója - felelte kényelmesen a polgármester.

- Úgy vélem, éppen elég hangos s furcsa, hogy épp ez időben, - felelte a herceg s megfordult nyergében. A menet éle e percben ért ki a térre, a herceg kísérete mögé. A ragyogó júniusi nap pikákon és acélsisakokon csillant meg. A herceg, anélkül, hogy visszafordult volna, felkiáltott:

- De felpáncélozott precesszió ez, polgármester uram!

- Mint ezt városunk szokásai és hagyományai kívánják, Fenség, - felelte a polgármester.

Jobb felén a papnak, aki szent Lievin ereklyés ládikóját hordta, haladt az ördög. A pap balfelén lépdelő, szélesvállú férfihez így szólt:

- Dániel, a mi kedves szentünk tudja, merre visz az útja!

Dániel rábólintott. Mind a kettő nekifeszült most a papnak, úgyhogy kettejük válla és karja lefogta mozdulatainak szabadságát - egyébként is nehezen mozgott az ereklyetartótól, melyet két kezében tartott - s az adószedő házikó felé szorították, amely a piactéren állott, alig néhány lépésnyire előttük. Itt szedték be a herceg által a gabonára kivetett kényszeradót. Az ereklyetartó már-már nekiütközött a gyenge faalkotmánynak. Az ördög megfordult, kihúzta szikár, magas, kissé hajlott termetét s átható hangon kikiáltotta:

- Emberek, a mi kedves szentünk a házikón keresztül akar menni, anélkül, hogy megkéne hajolnia.

Férfiak rohantak előre a tömegből, feszítővasakkal, bárdokkal, faltörő szerszámmal a kezükben s nagy rikoltozással vetették magukat az adószedő házikójára. Néhány perc múlva már végigrobogott a menet a széthányt házikó fölött nagy kiáltozással: - Gent jogai! Gent ősi jogai! - s a piactér közepe felé hömpölygött. A fegyveresek, akik ott állottak, a városháza felé szorultak és - szántszándékkal vagy nem - sűrű gyűrűvel körülvették a herceget és kíséretét.

A herceg ajkába harapott, gyors pillantása végigfutott kíséretének elhalványodott arcán, a tanács urak közönyös képén s a most már tökéletesen bezárult fegyveres körön. Hangja nem remegett, mikor a polgármesterhez szólt:

- Nem csodálkozik-e a magisztrátus, hogy a szent menetnek milyen politikai képe támadt?

Az öreg férfi kiállta a kemény pillantást és így szólt:

- Nem, Fenség.

A herceg egy pillanatig hallgatott, aztán felállott a kengyelben s hangos szóval kiáltotta:

- Köszönjük jó városunk magas magisztrátusának a fogadtatást. Azért jöttünk e város falai közé, hogy minden jogos panaszt és kívánságot meghallgassunk. Készek vagyunk a kérelmezőket a városházán elfogadni.

Hat teljes napig tartott az alkudozás s hat napig fogta körül a nép fegyveres gyűrűje a herceget. Az első napon megadta a gabonaadó megszüntetését, a másodikon a három lezárt városkapu megnyitását, a harmadikon visszaadta a hetvenkét céhnek zászlótartási jogát (s nyomban fellobogtak a piactéren a hetvenkét standárok), a negyediken a szabad polgármesterválasztás jogát, az ötödiken amnesztiát adott a hercegi fönségjogok minden megsértőjének, a hatodikon városi kommiszáriusok tartását engedte meg a hercegi kormánytisztek felülvizsgálására. - Ezek voltak Gent városának ősi privilégiumai.

Utcát most nyitott csak a nép a hercegnek s az elvonuló uralkodó után fülsiketítő vivátot ordított. A herceg nem köszönt vissza...

A sátán, Gent polgára, a borbélyok céhmestere, név szerint Necker Olivér, sokkal okosabb volt, semhogy a tárgyalások során ugyanazt a szerepet játszotta volna, amelyet szinte véletlenül szent Lievin javára eljátszott. Nagyon jól emlékezett ő arra, hogy Charolais grófjának csodálatos emlékezete sokáig megőrzi az emberi arcokat s hogy még évek után is, ha kedvező alkalom kínálkozott, profószjának kezére juttatott olyan embert, aki valaha szembeszállt vele. Meg volt győződve, hogy a herceg trónörökös korának ezt a tehetségét nem vesztette el, mint ahogy attól sem kell tartania, hogy a jó szerencse nem fog kedvében járni.

Így történt azután, hogy Olivér mester és Bárt Dániel, az ő segédje, szent Lievint csak az adószedő házacskájáig kísérték, de akkorra már nyom nélkül eltűntek, mire a körmenet a romokon végigtaposott. Így történt továbbá, hogy a szép Neckerné, Olivér mester fiatal felesége, megbabonázó mosolyával felderítette a céhek tanácstermének sötétjét s a tímárok céhmesterének szinte fába metszett arcát, jelentvén férjeurának könnyű meghűlését s az ő nevében megkérte a tímárok ékes szavú céhmesterét, hogy a borbélyok zászlótartási jogát a herceg előtt képviselje. Jehan Coppenhelle, a tímár, titokban örvendezett a csöndes borzongásnak, amely a borbélyné sima tekintetének nyomán testén végigfutott, s az elnöklő Pieter van Ecke, aki a borbélyné fehér fogsorának láttára korának és méltóságának páncélját megbontva megüzente Olivér mesternek igaz genti érzelmeiért a város köszönetét, meg azért, hogy a megbeszélt politika mellett híven kitartott, észrevétlenül áthajolt az asztal túlsó oldalára, atyai főbólintással megsimogatta Neckerné csupasz karját, aztán megtörülgette saját megnedvesedett szája szegletét. Mikor a szép Neckerné eltávozott a teremből s a hetvenegy férfi nem látta többé testének biztos ringását, a terem visszazuhant a tanácskozások sötétjébe.

Ezalatt pediglen Olivér mester egy vastag posztókereskedőt beretvált, aki nem igen beszélt és szemmel láthatólag küzdött az álom ellen. A borbély éles szemmel figyelte vendégét, látta, hogy a férfi szeme igen éberen pislog a fehéres pillák mögött, aztán mintha a bőr sima voltát akarná megállapítani, kezét a vendég zsíros képéhez tapasztotta. A hús mögött balkezével nyomban megérezte a nyelv koppantó jeladását. Gyorsan felegyenesedett, végignézett a vendégeken, akiket Dániel és a másik segéd láttak el, vagy akik a bolt előtt várakozva a napi eseményekről disputáltak. Csöndesen megrázta a fejét, mialatt a posztós az arcát dörzsölgette s szemét a mesterről nem vette le. A vitázó hangok zsivaján túl mély hang dördült meg most az utcán:

- Mily rövid eszűek és gyengeelméjűek vagytok ti, emberek! A herceg nem mondott még Áment, s ha ki is mondja, nem tartja meg sokáig a szavát. De ha őszinte szívvel mondaná is, akkor is legjobb esetben a burgundi csöbörből a francia vederbe jutnánk!

A posztós figyelő pillantása alatt Olivér könnyedén összehúzta a szemét s éles és csengő hangon kiszólt az utcára:

- Mit gondolsz, te, Pieter Heuriblocq, mikor tesz meg téged a herceg adószedőnek?

A bolt előtt álldogáló csoportból kivált egy szélesmellű, rövidcombú kereskedő, nyugodt szemmel nézett a mester szemébe és komolyan válaszolta:

- Mihelyt a francia király a sátánt megteszi udvari borbélyának.

Dániel Bart nagyot nevetett erre.

- Akkor pedig a legkeresztényibb királyt genti módra szőr ellen fogják megberetválni!

A feltörő kacaj közepette Olivér gyorsan a posztós fölé hajolt és könnyedén megkérdezte tőle:

- Kedves uram, hozott-e nekem posztómintákat?

A köpcös nagy ásítva felállott, kinyújtózott s a fejével bólintott. Olivér halkan szólt hozzá:

- Menjen ki a boltból, forduljon be a mellékutcába s az első kapun fürgén lépjen be.

Leporolta a vendég kabátját s félvállról hátra szólt:

- Hitemre mondom, Pieter, jobb sora volna városunknak, ha Franciaországban ördög, mintha Brüsszel szószólója volna. S csak akkor tegye kockára a nyakát az ember, ha van feje is, ami veszedelembe kerülhet. Így hát mi ketten, alig igen értjük meg egymást, különösen mert én csak a szakálladtól, de brüggei és lüttichi váltóid gondjától már nem tudlak megszabadítani. Gyere hát ide és ülj le a székre.

A férfiak erre nagyot nevettek, Heuriblocq vállat vont és engedelmeskedett, nehézkes mozdulatokkal letelepedett s ezalatt a posztós már kint járt az utcán. Mialatt beszappanozta, ezt súgta Olivér Heuriblocq fülébe:

- Igaz tanácsként mondom neked, Pieter barátom, tégy féket a nyelvedre e gyanakvó időben. Hidd el nékem, hogy még a tanácsurak is között akad, aki a herceg ágensének tart téged. Már pedig magad is tudod, mit jelent ez a gyanú! Légy okos!

A kereskedő bizonytalanul nézett el mellette és elhallgatott.

Hirtelen még a bolt előtt álldogáló férfiak is elhallgattak. Olivér felütötte a fejét s látta, hogy valamennyiük arca mosolyogva s egy irányba fordul. Elmosolyodott, mert felismerte a világos szikrát asszonya szemében. A szép Neckerné jött, barátságos arcával megsimogatta mindenek pillantását, gyors s halk szavakkal, mozdulatokkal viszonozta a köszöntéseket s belépett a boltba. Olivér keskeny ajka, ösztövér arcának kemény vonala s rideg szeme, amely mélyen feküdt, bizonytalan s váltakozó színű volt s olyan erős pillantásokat lövellt, hogy nehéz volt őket kiáltani; Olivér arca puha lett és jóságos, fiatalabb is, átmelegedett, szinte naphoz közelebb érő és felcsillanóbb lett, mikor asszonya melléje lépett.

- Rendben van, - mondotta az asszony és mosolygott.

Megint csak kivilágosodott a szoba. Most a hátán nyugodtak a férfipillantások, melyek utána szegeződtek, a férfiak pillantása a boltból és akik beszappanozva ültek, utána fordultak s akiknek örömét csak kifehérlő fogukon lehetett látni, a segédek szervilis csodálata és Daniel Bart kéjvágyó, de egyben tisztelettudó grimasszá. Az asszonyi hát, mely megszokta, hogy magán érezze a dicsérő szavakat és a szemek titkos vágyakozását, melyeknek tekintete csak az imént siklott le arcáról, a hódolatot a nyak mély kivágásával köszönte meg, a bőrnek alig észrevehető s mégis mámorítóan megrázó színével s a hús öntudatával, amelyen a tekintet pihent. De a férfi, ki előtte állt, Olivér, az arcot s a mögötte fehérlő szemeket egyaránt élvezte. Magasra emelte beretváját, úgy állott, az asszonyt figyelte s a hátteret s szinte hirtelen mást se látott, mint a gondolatok felvillanó képét s máris hangosan nevetett. De a kacaj most már rútul hangzott.

Aztán néhány szót súgott az asszony fülébe s máris Pieter fölé hajolt újból, aki egyedül nem mozdult helyéből. Neckerné a bolton keresztül bement a házba.

Az idegen kalmárt ott lelte az egyik szobában, az elsőben, amelynek ajtaja megnyílt keze nyomására. Köpcös emberek nyugalmával pihent az egyik párnázott padon s mikor a léptek zaját hallotta, lassan felemelkedett ültéből. Mikor az asszonyt megpillantotta, elég fürgén felállott s világias udvariassággal köszöntötte. Nyomban itt lesz a mester, - mondotta barátságosan az asszony s borral kínálta vendégét. A kalmár a háziasszonyra köszöntötte a kupát s mint olyan ember, akinek élete szokásai úri hölgy jelenlétében elnyomják saját flegmáját is, barátságos beszélgetésbe kezdett. Neckerné finom mosollyal hallgatta beszédjét.

- Megbocsásson, uram, - szakította most félbe halk hangján a vendég szavát, - ha posztós kalmár szerepét akarja játszani, ne csak köntösét öltse fel, hanem szokásait is kövesse. Így hát vagy nem kéne ilyen gáláns legyen vagy fel kéne az én éles elmémen értenie, hogy férjemuramnak bizalmasa vagyok.

A vendég halkan elnevette magát.

- Mivel asszonyom a tisztes kalmárok modorát olyan kevésre becsüli, - mondotta most, - már csak azért is, hogy tetszését elnyerjem, be kell vallanom, hogy nem vagyok kalmár. De kérem megbocsássa, hogy egyelőre többet nem mondhatok, mert dolgaim természete olyan bonyolult s egyben olyan nagy felelősséggel járó, hogy már csak inkább a mesterre kell bíznom, hogy feleségének elmagyarázza.

- Ó, kedves uram, - hárította el az asszony, - akármilyen kíváncsi volnék is, ügyes-bajos dolgait tudni nem vágyom. Elég nékem annyi, - tette aztán halk szóval hozzá s a vendég elébe hajolt az asztal lapján által, elég nékem annyi, hogy a nagy király nem küld többé apró csirkefogókat, cigányokat, iparoslegényeket vagy pénzváltókat hozzánk, hanem udvari embereinek egyikét…

Meglepte a szó a férfit s kipirult arccal pattant fel ültéből.

- Holla, madame! - felelte suttogva. - Úgy látom, szelleme nem kevésbé veszedelmes, mint a szépsége. - Különös elmélyedéssel nézett az asszonyon végig s hozzátette:

- Még sokra fogja vinni!

Neckerné nagy szürke szemének pillantása táguló pupillákkal a távolba veszett.

- Csak addig, - mondotta lassan és alig hallhatón - csak addig és nem tovább, amíg mindnyájunk ura parancsolja.

A vendég alig elképzelhető izgalmában egymásra szorította két tenyerét.

- Királyunk? - kérdezte szorongva.

- Nem.

- Isten?

- Nem.

- Úgy véli tán - a sátán?

Az asszony nem felelt a kérdésre és egy pillanatra lehunyta a szemét. Aztán így szólt:

- Már jön.

- Nem hallok semmit.

- Tudom.

A férfi végigsimította homlokát s zavartan tekintett körül a borús szobában, amelyben nem állott, csak néhány súlyos bútordarab. Köhintett, mintha szorongását akarná lerázni. Csak most hallatszott ajtó csattanása, könnyű s fürge léptek zaja. Oliver állott a küszöbön. Az asszony elnevette magát.

- Az úr a titkot, mint szövi posztóit, nem akarja elárulni, csak neked, Oliver, - szólt az asszony, - nem mintha gyanakodnék, hanem csak udvariasságból. Meglátod, Franciaország posztósai olyan modorral dicsekednek, akár egy udvaronc.

Pillantásuk találkozott. Olivér szemöldöke kissé megrándult, kezének lekötelező lendületével fordult vendége felé s bizonyos ünnepélyességgel jelentette ki:

- Seigneur, kedves feleségem, Anne, minden dologban s abban az ügyben is, mely önt hozzám vezette, minden bizalmamat bírja s meg is érdemli. Ez legyen megnyugtató jele annak, hogy jelenlétében is szabadon szólhat, hacsak... - szava egy pillanatra elakadt s pillantása kissé félrefordult... - szabadabban nem szól, ha négyszemközt marad velem.

Mikor a férfi válasza kissé késlekedett, Oliver intett feleségének, hogy menjen. A vendég szinte kényszeredett tiltakozással emelte fel a kezét. Anne a küszöbről mosolyogva szólt vissza:

- Hiába, Oliver, kettőnek s nem egynek néznek bennünket!

Halkan tette be maga mögött az ajtót. A mester várakozó udvariassággal figyelte vendégét s mintha nem akarta volna elsőnek megtörni a csöndet. A vendég egy kis ideig még gondolkozott, tartása és tekintete hamarosan visszanyerte biztonságát, amelyre e bizonytalan s talán nyomasztónak is mondható környezetben nagy szüksége lehetett.

- Egy kérdést előbb, Olivér mester, - szólalt meg végül tartózkodó hangon. - Feleségén kívül tud-e még valaki kettőnk viszonyáról s arról, hogy a király szolgálatában dolgozik? Ügy értem, egész szervezettel dolgozik-e, ami, úgy vélem, veszedelmesnek bizonyulna s nem felelne meg politikánknak, vagy csak egyedül, mint ezt idáig feltettük?

Olivér ajkai még keskenyebb réssé szorultak; lassú szóval felelte:

- A király jó pénzzel fizeti meg munkámat. Egyéb viszony nem fűz bennünket egymáshoz. A módszert én határozom meg. Miért akarja tudni?

A vendég nem felelt nyomban, szemét Oliver szemébe igyekezett fúrni s aztán halk szóval felelte:

- Lehet, hogy ez órában egy s más feltűnt nekem, amit saját szavával kívánok megerősíttetni, hogy uram s királyom éles elméjét még jobban csodálhassam. Lehet ugyanis, Oliver mester, hogy a király egészen más viszonyt forgat agyában a saját s kegyelmed nagyobb hasznára.

Olivér gyorsan felütötte a fejét.

- Szabad tudnom, kit tiszteljek önben, kedves uram?

- Jean de Beaune vagyok, a király tanácsosa.

Olivér halkan elnevette magát.

- A király egyik tanácsosa, seigneur de Beaune? Ez aztán szerény beszéd. Lajos király mozgató géniusza, aki úgy fakasztja fel a népből a pénzt, mint Mózes az Úr vesszejével a sziklából a vizet, más szóval is bátran nevezheti magát. Jól van, jól. Az ilyen követ látogatása megtisztelésnek számít s burkolt kérdései és feleletei máris érdekelni kezdenek. S nyilván saját szavammal kívánja megerősíttetni, hogy a kitűzött cél felé olyan burkoltan és egymagámban bizakodva török előre, mint a nagy király a maga nagy céljai felé. S be kell vallanom, hogy segítségnek elegendő két géniusz, akiket magam teremtettem: az egyik Anna, aki asszony is, meg szép is, a másik Bárt Dániel, öreglegényem, kezem műve, aki engedelmességgel s derék izmaival pótolja azt, mi észben hiányzik belőle. A nagy király azonban úgy látszik, nem elégszik meg három paladinjával, a pénzverővel, a hóhérral s a jó politikának és rossz lelkiismeretnek egyaránt hasznos bíborossal. Már most én igazán el tudom képzelni, ki hiányzik neki, seigneur!

Jean de Beaune feszülő arccal hallgatta a beszédet s aggasztóan csóválta a fejét.

- Mester, mester, - intette a gazdát, - a beszéd fonalát olyan mélységekbe rántja, amelyek láttára más körülmények között bizony elállna mindkettőnk lélegzete. De én tereltem ebbe az irányba s magam sem akarok többé visszafordulni. Hát halljuk, ki hiányzik a királynak?

Olivér elhúzta a száját.

- Kár, hogy nem maga felel meg a feltett kérdésre, seigneur de Beaune, mert e válasz kedvéért jött nyilván Gent városába, s rövid ideje múlt, hogy egy genti polgár esetlen szava mondotta ki ezt a kívánt választ...

- Hiszen éppen ez aggaszt - vágott szavába Jean de Beaune.

Olivér intő kezét emelte elébe:

- Jól van, - így folytatta szavát, - megértem s hiszen nemsokára beszélünk erről is. Most azonban engedje, hogy válaszoljak a kérdésre, minthogy maga is így kívánja. Ha azt mondom: a királynak borbélyra van szüksége, ez nem jelenti, hogy e borbélynak Olivernek kell lennie. Ha azt felelem: a királynak Oliverre van szüksége, annak a veszedelemnek futok elébe, hogy vagy kegyelmességed vagy a másik két vezető szellem, akik foglalkozásuknál fogva veszedelmesebbek, versenytársuk gyanánt gyűlölni fognak. Így hát magamon is, magán is segítek és ezt felelem: a királynak szüksége van a negyedikre, akinek még látszatra sem szabad a csodálatot, de még a figyelmet sem kihívnia, se mint pénzembernek, se mint hóhérnak, se mint lelkiismerete orvosának, - láthatatlan emberre van szüksége. Többet nem kívánok mondani. Jelentse ezt Ő Felségének s nyugodtan csodálja éles elméjét. Én is ezt cselekszem.

Jean de Beaune felállott s néhány lépést meghátrált.

- Félek magától, - mondotta halkan, - már pedig életemben nem igen féltem. Miért tiltakozik a név ellen Olivér, amelyen mindenfelé szólítják? Még a király is így hívja: Le Mauvais!

A mester vállat vont és rút mosolyra torzult arca: - Megnyugodtam a névben, seigneur de Beaune. Harminc esztendeje hordom, pedig csak harminchat esztendős vagyok. Ritkán volt ártalmamra, de gyakran hasznomra. És - tette aztán gúnyosan hozzá, - ha a legkeresztényibb király is e néven szólít s mégis szívesen áll velem szövetségre, akkor ez a név mégis csak felér számos titulussal és különös mitológiával.

Mindketten hallgattak egy ideig. Jean de Beaune elgondolkozva járt fel s alá a szobában. Olivér tekintetével követte.

- Van-e mód arra, - kérdezte hirtelen az udvaronc, - hogy a hercegnek a város falain belül levő párthívei a vállalkozás sikerét meghiúsítják?

- Nem, - felelte Oliver. - E pillanatban kisebbségbe szorultak s így érthető módon elhalkult a szavuk. Azonkívül a vezetőik is tömlöcbe kerültek. Az imént egy pillanatig már arra gondoltam, hogy azt a borkereskedőt, Heuriblocquot is becsukatom, akinek a szójátéka, mint látom, még mindig a kegyelmességed fejében jár, mert hiszen alapjában véve ez a kérdés is reá vonatkozik? Ugye, uram? Ártatlan ember ez s csak véletlenül, tán akarata ellenére talált szavával a célba, a kis kajánsággal, amelyet az én kaján válaszom - ha ügyelt szavamra - könnyűszerrel kivédett. Ha most elfogatnám, akkor önmagát s a tréfás szavát komolyabban venné, mint amilyen a valóságban. Egy kis intést fröccsentettem az orra alá.

- S módja volna elfogatni?

Olivér meglepődve nézett rá.

- Olyan kicsinyes, vagy még mindig olyan gyanakvó, hogy ily bizonyítékot kíván tőlem, seigneur? Ajánlásomra volna ez együgyű denunciáció, amelyet e pillanatban minden iskolás gyermek nyélbe tudna ütni?

Jean de Beaune megállott, a tölgyfaasztalt nézte, mely Olivértől elválasztotta. Szavakat keresett a válaszra, anélkül, hogy a szemben ülőre nézett volna.

- Szó sincs róla, Olivér mester, - felelte meggondoltan, - egy ilyen kis kverulánsra nem kell ügyet vetnünk. Annál többet jelentene szemünkben kegyelmed személyének külső és látható hatalmi teljessége e város politikájának körében, amelyre bizton szert tehetne, mint e város hűséges és buzgó polgára, anélkül, hogy a polgárságban gyanút ébresztene s amelyet a mi értelmünkben folytatott aktív politika érdekében felhasználhatna s amely elől, ha személyét veszedelem fenyegetné, hozzánk vonulhatna vissza.

Olivér kinyújtotta a karját s hosszú vékony ujjaival megérintette a követ ruhája ujját, aki azonban ez érintésre hirtelen megriadt.

- Szabad-e, Jean de Beaune, azt a kérdést intéznem Önhöz, - kérdezte Olivér, okos mosollyal, - vajon ez az idea öntől, avagy magától a királytól származik? Egy pillanatig várt s mikor látta, hogy a férfi nem tudja leküzdeni bosszúságát, barátságos hangon, kecses mozdulattal így szólt: - Bocsássa meg a kérdést, seigneur, s hallgassa meg, miért nem lehet a terv szerzője a király, aki nyilván azon a hiten van, hogy pályafutásomnak elején és nem végén állok. Ha e város politikája még nyomatékosabban franciabarát lenne és ha e politikának én volnék a szóvivője, akkor bizonyos, hogy hat hét múlva, vagy hat hónap múlva a genti nagypiacon vagy a brüsszeli Grande Place-on felnégyeltetne a herceg. A közhivatal bilincsei pedig sokkal súlyosabbak lennének, semhogy egy-kettőre Franciaországba tudnék menekülni, ha üt a kellő óra. Azontúl pedig, egy elmenekült államfőnek a híre - még ha a menekülés sikerrel járna is - fatális fenőszíj volna a király borbélyának, kinek beretvája sercegését senki se szabad, hogy meghallja, így hát megérti kegyelmed, - tette hozzá halkan és gúnyos mosollyal, - hogy a királynak igaza van. A jelenlegi magisztrátus, amely a városnak általam sugalmazott politikáját intézi, legföljebb annak a veszedelemnek szalad elébe, hogy a Gravensteen kazamatáiban megszürkül a haja, s természetes halállal hal meg, nekem

Ő pedig sürgős veszély esetén bőven lesz időm arra, hogy lármás név terhe nélkül Franciaországba menekülhessek, avagy ha a király jelenlétemet nem kívánná, Anjouba, Kasztíliába, Majlandba, Velencébe vagy Florence-be fussak, ahol tehetségem, biztos szíves fogadtatásra találna.

De most már Jean de Beaune is nagyot ütött az asztal lapjára és Olivér fölé hajolt:

- Szóval maga is azon a véleményen van, hogy e mai hirtelen rajtaütés nem alapozta meg Gent függetlenségét s hogy a herceg kiszabadulása után a helyzetet újból megfogja változtatni?

- Megpróbálni, biztosan megpróbálja, - felelte Olivér közömbösen - s biztos, hogy sikerülni fog. Az is biztos, hogy a város nem egyszer fog még fellázadni, hogy megvan benne az a karaktervonás, amelyet bennem annyira megbecsül. - Komoly tekintettel mérte végig az udvaroncot s nyomatékkal kijelentette: - Nem végleges elhatározásról van most szó, seigneur, s a király bizonyára tudja, hogy a politikai sorsban nincsen soha semmi végleges. Az én feladatom csak az, hogy keverjem a tésztát, nehogy megkeményedjék. Hogy formába öntsem, nem az én munkám.

- Meddig fogják még itt a herceget? - kérdezte Jean de Beaune zavarában.

- Legföljebb egy hétig, ha a város nem akar megint háborúba keveredni. Pedig nem akar.

- Alig egy hétig, - ismételte elgondolkozva a vendég - s egy hét után ismét szabad lesz…

Újból elhallgattak mind a ketten. Jean de Beaune az ablak elé lépett s a sötétszínű üvegkarikák ólomfoglalatán kezdett ujjaival dobolni. Olivér feszült figyelemmel nézte. Aztán mintha maga se tudná tovább elviselni, felállott és a követnek szorosan a háta mögé lépett. A követ hátrafordította a fejét és pillantása megakadt a mester tekintetén. Válla, mely alig fordult el, a mester karjához ért.

- A királynak mely kérdésére várunk most, messire de Beaune? Mely orgyilkos kérdésére?

Jean uram szinte megbabonázva nézett Oliver szemébe s a vér a fejébe tolult. Oliver egy lépéssel megelőzte és komolyan szólt:

- Jelentse meg, kérem, a királynak, ha egy ismeretlen íjász - hiszen nem kerülne fáradtságomba a fegyvert Bart Dániel markába nyomnom - alkalmatos percben szíven találná a herceget, abban az órában, legényem, akit szeretek, feleségem, Anna, akit imádok s én magam is, akinek halála nem csekély veszteséget jelentene a királynak, valamennyien ott lógnánk a Belfried eresze alatt. S e bűnhődés se mentené meg a várost a pusztulástól. S ha a király, ami könnyen lehetséges, nem is törődik azzal, hogy százezer ember adja-e életét egyetlen ember életéért, arról nem szabad megfeledkeznie, hogy én igenis törődöm a magam életével, meg Anne és a legényem életével, de lehet a szülővárosom, életével is. A herceg órája még nem ütött, ennyire még se könnyíti meg a sors a nagy király munkáját.

Jean de Beaune még mindig rajta függesztette a tekintetét, szivacsos orcái remegtek az izgalomtól.

- S hátha a király éppen ezt a választ várta kegyelmedtől? - kérdezte halkan. Olivér kajánul elnevette magát.

- Lovagi módon fedi urát, messire. Bizonyos, hogy Lajos urunk ezt a választ várja, ha nem nyílik alkalma, hogy azt a lövést elsüttesse.

Most hangosabban nevetett Olivér.

- Mit gondol, Jean de Beaune, kiállottam a vizsgát? A követ végigsimította tenyerével a szemét.

- Én nem állottam meg, - mondotta halkan, mintha önmagához szólna.

Aznap, mikor visszaadván Gent városának ősi privilégiumait, a herceg kivonult falai közül, a követ újból megjelent Olivér házában, kifizetett neki ötezer ezüst tallért s ura megbízásából felkínálta neki Lajos király mellett az udvari borbély s első kamarás tisztét.

- Úgy vélem, hamarosan elfogadom, - felelte mosolyogva az ördög.

Második fejezet
A Neckerek

A Neckerek Thielt faluból származtak, mely Genttől nyugatra fekszik, amely falu azonban a város főurasága alá tartozott. Parasztok voltak vagy borbélyok, kuruzslók, bűvészek, kémek s a csontjuk velejéig csirkefogók. A vörös hajuk nemzedékek óta öröklődött, valamint a férfiak csontos arca, mélyen fekvő szeme s a vereshajú asszonyok, sima, feltűnően fehér s gyakran szép arca is. A férfiak rendszerint későn házasodtak, s igen fiatal leányokat, többnyire vallón nőket vettek feleségül, akiknek hűsége fölött különös szívósággal őrködtek. A család asszonyai rendszerint Flandria és északi Franciaország városaiban kallódtak el, nyilvános nők Vagy nagyurak ágyas asszonyainak életét élték, anélkül, hogy fivéreiket, akik nem igen törődtek velők, gyakran emlékeztették volna a rokoni kötelékekre vagy akárcsak önmagukra is. Különösképpen azonban mégis csak a fivérek örökölték a néha igen jelentős vagyonukat. Így halmozódott fel a családban egy bizonyos, kissé gyanús eredetű jólét, amelyet azonban nem minden méltóság híján mutogatott és olyan ügyesen kezelt, hogy polgártársai nem igen hányogatták a szemére. Különös jelenség az is, hogy az a kétértelmű és kétes vonás, amely a Necker családot kísérte, sohasem fajult polgári számkivetésig vagy akár megvetésig is. A család ravasz politikája, amely a legidősebb fiúnak juttatta a paraszti birtokot s mintegy őt jelölte ki a polgári életmód és tisztesség képviselőjének, míg a többi fiú örökül csak a világot járó foglalkozásokat s a család démonikus intelligenciájának hasznosítását kapta, érintetlenül megőrizte a társadalom becsülését, még ha egyik-másik mágus Gent határán kívül egy vagy más város bitóján fejezte is be zaklatott életét. A paraszti Necker nyilvánvaló szellemi fölényét nemcsak, hogy elismerte a falu lakossága, hanem azzal, hogy hivatalokat ruházott a család férfitagjaira, nyíltan szentesítette is s ez a hivatal később az elsőszülött fiúk örökletes tisztévé változott. A legidősebb fiúnak ez a különös elszakadása a kalandos életű fivérek és nővérek sorsától, ez a néha csak színleges eltávolodás, amely elég okos volt, hogy a családi összeköttetést csak földalatti szálak útján ápolja, eredményezte azt, hogy a legidősebb fiú társadalmi helyzetének a testvéri eltévelyedések balesetei idővel mit sem árthattak többé. Így például Oliver Necker nagyapját, Gillis Neckert, ugyanazon évben választották meg polgármesterré, amely évben ifjabbik öccse egy politikai gyilkosság miatt Orleansban hóhér kezére került. Így maradhatott Olivér apja thielti polgármester és Gent városának tanácsosa, holott a római inkvizíció öccsét, Karéit, fekete mágia miatt máglyán égette el.

Olivér, Clees Necker második fia, négy gyermeke közül a legifjabb volt. Mikor a világra jött, apja hatvan, bús kedvű szép anyja pedig harmincöt esztendős volt. A fiú születése anyjának életébe került, amelyhez különben sem ragaszkodott. Az ügyetlen bába körmei megsértették és megmérgezték a vérét. Gyermekágyban halt meg s felduzzadt teste olyan kemény volt, akár a fa. Betegsége alatt nem igen panaszkodott, éppoly keveset, mint ura asszonya halála után. Egész életében keveset panaszkodott ez az asszony és ritkán mondott nemet, csak mindig fáradtnak és szomorúnak látszott; mindössze ezzel válaszolt ura keménységére és élete rabszolgasorsára. Csöndes parasztleány volt, az Artois grófságból való, sokkal szebb, semhogy fel ne tűnt volna és sokkal szegényebb, semhogy maga választhatta volna ki élete párját. Tiszta véletlen volt, hogy Clees volt az, aki megvásárolta. Az asszony eltűrte ura ölelését és ütlegeit, megszülte gyermekeit, ellátta a házat, titokban meg-megriadt a gyermekek különös és vad természetétől, akiket méhében hordozott. Idővel még magányosabbá, riadtabbá és szenvedőbbé vált az élete, legszívesebben kitért öregedő férje útjából s még sem tagadott meg tőle semmit. Idővel maga se tudta már, fiatal-e még, vagy éppoly idős, mint a férfi, aki testét oly furcsa és sürgető gyűlölettel sanyargatta, szívesen halt meg végül, ellentállás nélkül, mint egy elaggott asszony.

Clees nem sokkal az asszony halála után másodszor is megnősült, húsz esztendős, nehéz testű, széles csípejű polgárleányt vett el feleségül, Eliza de Clercq nevezetűt, aki párta alá kerülvén, váratlanul lerázta álmos természetét, kemény akarattal szállott szembe két mostoha leánya és a cselédség lázadásával, még férjének is bátran ellene beszélt s elég testi erőt mutatott ahhoz, hogy az öregedő férj haragjával szembeforduljon. Csak az idősebbik mostoha fiú, Henryk, húsz esztendős, mint a mostohája, állott melléje, ügyefogyott, szerelmes képpel.

Olivér gyanakvó szemű, magába zárkózott gyermek volt, nem lakott benne se hála, se kívánság szeretet után. A mostohája erős kötelességtudásának engedelmeskedve ellátta a gyereket. Nem szerette s néha különös idegenkedést érzett iránta, amelyet maga is oktalannak és igazságtalannak érzett s amelyet néha mesterkélten és hangos gyengédséggel igyekezett jóvá tenni. Ilyenkor úgy pihent karjaiban a kisfiú, mint egy darab fa, fejét hátrafeszítve, utálkozó arccal. Mikor öt esztendős lett, karmolni és harapdálni kezdte ilyenkor a mostoháját, de az ütlegeket egyetlen hangos jaj nélkül viselte el. Sohase sírt, sohase játszott más gyermekkel, nesztelenül settenkedett a házban, összetört edényt, ablakot, felhasította a gabonás zsákokat, kormot és férget kevert a lisztbe s csöndes igyekezettel sűrűn tett rossz fát a tűzre, de ritkán csípték rajta s tűrte, hogy más lakoljon, állat vagy ember a bűnéért, anélkül, hogy arcának egyetlen vonása megrezdült volna. Legfőbb gyönyörűsége volt, hogy az embereket riogassa. Fülkékben, szekrényekben, sötét folyosókon szokott ólálkodni s innen ugrott az emberek elébe, beleolvadt a szürkületbe, éjszakai borzalmakba, görcsös fatörzsekbe, a folyondár árnyékába, innen pattant ki az emberek elé. Mindig ott leselkedett, ahol senki se sejtette, ágyak alatt vagy a búzavetésben, alvókat, riogatott és szerelmeseket rémítgetett, éjjeli madarak rikoltásával s az emberek halálhörgésével ijesztgette őket, mint akasztott ember himbálózott vagy mint a betörő noteszeit a cselédek kamarái előtt. Torzképeket vágó arca - öreg volt ez az arc, fakó, beesett, rőthajú és szegletes - egymagában is rémületes látvány volt vagy undort gerjesztő. A cselédség «Sátánnak» nevezte.

Clees, az apja, nem igen vetett rá ügyet, de nem hallgatta meg a panaszokat se, amelyeket ellene emeltek és sohase verte meg. Néha, ha más nem ügyelt rája - a csűr sötétjéből vagy egy-két pillanatig az ajtó mögül - elnézte a gyereket, mindig különös jóakarattal. Olivér szinte megérezte az öreg titkolt szeretetét, apja közelében vagy társaságában bizonyos fokig barátságosnak mutatkozott, csöndes, együgyű képet vágott, melynek láttára, tudván, hogy teteti magát, mostoha anyja fejét csóválta, apja pedig elmosolyodott.

De mikor Olivér tizenkét esztendős lett, a következő dolog történt.

Mivel az egyik cseléd vele egyidős leányán erőszakot akart elkövetni, mostohaanyja a fiú meztelen hátát a szíjas korbáccsal alaposan ellátta. A fiú a balkarjába harapott, mellyel az ütések elől arcát védte és egyetlen hanggal se árulta el fájdalmát. E pillanatban lépett Clees a kamarába, szó nélkül kirántotta felesége kezéből a korbácsot s olyan erővel sújtotta tarkón az asszonyt, hogy eszméletét veszítve, összerogyott. Olivér megfordult és szó nélkül nézett apja szemébe. Clees rövid ideig kiállta a pillantását, felvonta a szemöldökét, aztán az ajkába harapott, sarkon fordult, a korbácsot a sarokba hajította és az ajtót bevágta maga mögött. Olivér leguggolt a földön heverő asszony mellé, figyelőn nézte a vékony vércsatornát, amely a feje tétén vöröslött s a vért, mely orrából és szájából csurgott. Óvatosan a fej fölé hajolt, lecsókolta a vért, mely a homlokon kezdett végigszivárogni. Aztán kimondhatatlanul megzavarodott arccal felállott, vizes kancsóért szaladt, kendőt mártott a vízbe, melyet az asszony arcára borított s kirohant a szobából. Egész nap nem látták többé. Csak Henryk, a bátyja, mondotta, hogy a takácsok fehérítő rétjén kódorog, mikor apja késő délután megkérdezte, nem látta-e a fiút. Henryk nem nézett apja szemébe, mikor felelt neki s Clees nem kérdezett tőle egyebet. Csak későn állított be Olivér, szürke arccal, feldúlt, kimerült és szennyes külsővel és leült a közös asztal mellé, ahová estebédre a szülők, testvérei és a cselédség gyülekezett. Köszöntés nélkül ült a helyére, Clees sietve és szótlanul költötte el a vacsorát, mellette Eliza, még mindig sápadtan, sötét gyűrűkkel a szeme alatt. Az asszony figyelmesen nézett a fiúra, de egy rossz szóval sem illette. Vacsora után az apa szokásához híven felállott és elment. Henryk is elment, egyedül s magába merülten, mint mindig, csak a vállán keresztül vetett visszafelé egy pillantást az asztalra. Példájukat követték a nővérek is, meg a cselédség s halkan beszélgetve elszéledtek a langyos éjszakában. Az asszony meg Oliver egyedül maradtak. Ott ültek mind a ketten egymástól távol, közöttük az üres székek s úgy néztek egymás szemébe. A fiú égő pillantására az asszony lassan lehorgasztotta a fejét és elpirult. Oliver az asztalra fektette két karját és ujjai ökölbe szorultak.

- Olivér, - kérdezte halkan az asszony, - te tetted az arcomra a vizes kendőt?

Oliver a fogai közül sziszegte, hogy nem. Rövid idő múlva felállott az asztal mellől és megindult kifelé,

- Gyere! - szólt hátra. Az asszony habozott.

- Gyere! - sürgette a fiú s lázas pillantással tette hozzá: - Megéri!

Kurtán felkacagott és kilépett az udvarra. Szavaiból és nevetéséből valaminek az izgalmas tudása csendült ki, mely rút volt ugyan, s mégis kíváncsivá és engedelmessé tette az asszonyt. Megindult a fiú után s a kapunál utolérte. Szótlanul haladtak a holdsütötte dűlőúton végig, a kis csalitba. Itt megállóit Olivér és az asszony fülébe súgta, hogy vesse le kattogó facipőit. Mezítláb osontak a favágó kunyhója elé, ahonnan világosság szűrődött ki. A kunyhóban Cleest pillantotta meg az asszony, amint a mezítelen Grietje Hauwel mellett hever, aki Oudenardeból való, tizenöt esztendős cselédleány volt. Eliza megmozdult, mintha be akarna rontani a kunyhóba vagy fel akarna sikoltani, de Olivér, aki mögötte állott, két karjával átfogta, jobb kezét az asszony szájára, a balt a mellére szorította, arcát pedig a hátához s szörnyű izgalomban ezt az egy szót súgta neki:

- Henryk!

Az asszony szinte elkábulva tűrte egy pillanatig a fiú karjainak ölelését. Aztán hevesen eltaszította magától Olivért és elrohant. A véletlennek köszönhette, hogy a dülőúton hazafelé Henrykkel találkozott - vagy lehet, hogy a szénakazal mögött leste az asszonyt. Henryk erős karjaival felkapta Elizát, az asszony nem sikoltott és nem védekezett. Lihegve vitte a legény az asszonyt a vetésbe, kába szavakat motyogva s gyengéden letette a földre.

Olivér hazament, mereven, akár egy cövek megállóit a kapuboltozat alatt, a hold sugarainak világosságában, elállta a bejárót és várt. Elsőnek Eliza érkezett, úgy futott, mintha üldözték volna, megriadt a fiú láttára, tágra nyílt szemét rászegezte s felbomlott haját zavart sietséggel próbálta csomóba tűzni. Olivér egy szót se szólt, egy vonása se rezdült. A fehér világosságban olyan mélyre süppedt két szeme az üregében, hogy az asszony szinte úgy vélte e két üregen át hatolt az éjszaka a fiú fejébe s az ő pillantása e koponyán keresztül fúródik végtelen árnyékokba. Felnyögött s egészen elváltozott, szinte idegenül csengő hangon kérdezte:

- Megvakultál, Olivér?

A fiú nem felelt, de az asszony úgy látta, vigyorog. Mindkét kezével eltakarta hát arcát, a falhoz simult, hogy a fiúhoz ne érjen s apró, alázatos léptekkel eltipegett mellette. Olivér nem fordult utána.

Aztán Henryk jött lógó karokkal s meggörbült háttal. A kapu előtt felütötte a fejét s nem valami nagyon ijedt meg.

- Te vagy, Olivér? - mondta szomorúan.

De mikor jobban szemügyre vette a fiút, nyugtalanná vált. Zavartan motyogta:

- Én... nem... találtam meg... Kérlek, Oliver…

Lehajolt, szeme egészen közel ért a fiú szeméhez - s hirtelen öklével az arcába vágott. Oliver ott a kapufélfának vágódott s Henryk bement az udvarba. A fiú anélkül, hogy torkából a fájdalomnak vagy a haragnak egyetlen hangja is kitört volna, megrázkódott és visszaállt őrhelyére.

Húsz percig várt s az éjszaka csöndje már zúgott fülében. Néha-néha elugatta magát egy kutya, a faluból részeg ember ordítása hangzott. Oliver az ajkába harapott, mert hirtelen elfogta a kívánság, hogy sírva fakadjon. De nem fakadt sírva. Jött Grietje, halk nótával az ajkán. Hirtelen felsikoltott: Jézusmária! - Aztán elment a fiú előtt, s halkan és nyomatékkal mondotta:

- Te sátán!

Aztán megérkezett Claas is, kissé görnyedten s hosszú lépteivel. Csodálkozva megállott.

- Mit keresel itt, Olivér?

A fiú hosszan ránézett, aztán lassan, szinte minden hangsúly nélkül mondotta:

- A korbács még véres és Grietje már bent van!

Clees elnézett fölötte, kissé eltátotta a száját s a falnak támaszkodott, mintha hirtelen nagy fáradtság vett volna erőt rajta. Hosszú szünet után s szinte minden értelem nélkül mondotta: - Igen! - Aztán felemelte a fiút a földről, homlokon csókolta, bezárta a kaput s fiát felvitte a házba.

E naptól kezdve zsarnok gyanánt uralkodott Olivér a ház rossz lelkiismerete fölött. Soha fenyegető szó el nem hagyta ajkait, soha se igyekezett valakit megzsarolni, csak a pillantásaival gyötörte az embereket, komoly tekintetével és nevetésével - magával a jelenlétével, amellyel elárulta, hogy ismeri titkos szálaikat. Soha többé nem közelített mostohaanyjához; Eliza e naptól kezdve szó nélkül s szinte minden különösebb ok nélkül lemondott a nevelőanya jogairól és eszközeiről s úgy bánt a fiúval, mintha felnőtt ember volna. Henryk sokszor próbálta mindennemű kedveskedéssel elfelejtetni az ökölcsapást, amelyet az éjszaka öccse arcába mért, de Olivert nem vesztegette meg és nem indította meg semmivel. Hűvös maradt, elutasító és kifürkészhetetlen, még apja iránt is, aki ez időben egy belső megrázkódtatás erejétől űzetve közeledni próbált hozzá. Olivér titokzatos hatalmát soha többé nem lehetett kezéből kicsavarni. Tudta, hogy Eliza és Henryk nekivadult teste újból meg újból egymásra talált s hogy az elaggott Cleest a kéj hatalma egyre sűrűbben hajtotta fiatal leányok felé. S ez a három ember tudta, hogy a fiú gonosz óráik mindegyikét ismeri, hogy csöndes mosollyal néha-néha kedvező alkalmakat szerzett találkozóikra, akadályokat hárított el s ilyenkor jelenlétével és létével még jobban sanyargatta őket.

Elkövetkezett az éjszaka, amikor Henryk nem bírta tovább elviselni. Egy meglehetősen nagy zsákot finom homokkal megtöltött, belé üvegszilánkokat gondosan elkevert s mezítelen lábbal fellopódzott Oliver kamarájába. De a fiú nem aludt. Megkérdezte a sötétben, ki az? De a bátyja meg se rezdült. Erre Oliver, mintha belelátna az éjszaka sötétjébe, így szólt:

- Ó, Henryk!

A legény homlokát hideg verejték verte ki. Egy vagy három percig várakozott. Mikor Olivér csendben feküdt tovább, felkapta a zsákot a földről s magasra tartva, kiürítette a tartalmát oda, ahol úgy sejtette az ágy áll.

- Ó, Henryk, - szólalt meg a háta mögött Olivér hangja, aki közben a kamara ajtajához lopódzott, - hát elfelejtetted, hogy anyád fia vagyok én is?

S ezzel becsapta maga mögött az ajtót, kívülről bereteszelte s a deszkán keresztül beszólt:

- A homokot arra szántad, ugye, Henryk bátyám, hogy szétszaggassa a tüdőmet? Hallottam már ilyesmiről, Henryk, valaki Brügge-ben sok embert segített ilyen módon a másvilágra. De miért akarsz engem megölni, ó, Henryk?

A legény meg se moccant, de kínjában lerágta a húst az ökléről. Rövid szünet után újból megszólalt Olivér magas és szelíd hangja:

- Látod, Henryk, én nem szóltam apának egy szót se a te meg az Eliza dolgáról, de holnap megmondom neki, holnap vagy holnapután - de inkább holnap reggel, nehogy holnap éjszaka még egyszer megpróbáld, nem tudnál-e engem a másvilágra liferálni. - Most pedig jóéjszakát!

Kiment, kívülről bereteszelte az ajtót és felmászott a szénapadlásra. Másnap hajnalban halkan eltolta kamarája ajtaja elől a reteszt s íme bátyja mély álomba merülve fekszik az ágyon. Felkeltette; Henryk feldúlt ábrázattal riadt fel. Olivér kaján mosollyal megkérdezte tőle:

- Úgy látom, csak a homokot, de magadat nem vetetted ki az ablakon, Henryk?

A legény átkulcsolta az öccse kezeit és így rimánkodott:

- Ne szólj...

Olivér csúnya torzképet vágott. Henryk magasra emelte az öklét, s a következő pillanatban kiszaladt a kamarából. Délig még kitartott a munka mellett, szakadatlanul az apját figyelte s Olivért, aki mintegy véletlenül, de egyre körülötte kószált s közben egyre tépte lelkét a gond. De ebéd után s a délután folyamán, mikor egyre nehezebbé vált apja és öccse lépteit követni, a bizonytalanság végleg megtörte. Valami ürügy címén megparancsolta az öreg béresnek, akinek lisztet kellett bevinnie Gentbe, hogy maradjon otthon s maga hajtott be a városba. De nem tért többé haza, hanem Gentből Brüggebe ment. Egy thielti paraszttal küldte haza a szekeret és vele üzentette meg, hogy üzleti dologban Lüttichbe utazott. Mivel a Necker családban az ilyen kiruccanások nem voltak szokatlanok, különös csodálkozást ez a hír nem ébresztett. Csak Olivér mosolygott a maga elkülönült módján, Eliza észrevette ezt a mosolyt, de azok közé tartozott, akik nem igen kérdezősködnek és sok mindent egymagukban intéznek el. Maga Olivér se tudta megmondani, vajon az asszony vágyódik-e Henryk után, vagy csak gondol reá. Ettől kezdve barátságosabb volt hozzá.

Hat hét múlva bukkant csak fel Henryk Gentben. Könnyű szerrel megtudta, hogy odahaza semmiféle jelentős esemény nem történt, s még aznap beállított Thieltbe s bizony még pénz is volt a zsebében, néhány bála finom posztót is hozott s igen jelentős vételi megbízást falusi terményekre. Igen hűvös fogadtatásban volt része, mert a Necker családban az érzelmeknek nem igen volt becsülete. Clses csak bólintott, Eliza kissé mosolygott s annyit mondott: - Jó estét, Henryk! - Oliver úgy tett, mintha nem látná meg a kezet, amelyet Henryk nyújtott feléje.

Pedig mégis csak jónak mutatkozott ez időben egy emberhez, de szándék és titkos célok nélkül volt jó hozzá. Lujza volt két nővére közül a szebb és veszedelmesebb. Lujza nem követte nővére példáját, aki Necker leánynak furcsa pályát futott be, huszonötesztendős koráig odahaza maradt s aztán férjhez ment. Mikor tizennyolcadik esztendejét betöltötte, alig igen figyelt, s nem éppen hangos leányéletét hirtelen megváltoztatta. Teste ébredése önmagát csak igen rövid ideig zavarta meg, s hamar rájött arra, mint vegye hasznát, mint bosszantsa s ingerelje vele a férfiakat s mint lelje ebben gyönyörűségét. E percben állott melléje Olivér, akit eddig éppúgy kikerült, mint a többiek, anélkül azonban, hogy mint a többiek, annyira utálná, - mint szövetségese, segítőtársa, küldönce, felvigyázója és védelmezője. E két embernek igazán nem volt szüksége arra, hogy egymást felfedezze, közlékeny legyen, egymáshoz bizalmat kérjen és hallgatást fogadjon. Mikor egy este a leány kiosont a csűrből, ott állott előtte Olivér s barátságos hangon kioktatta, hogy még ne menjen be a házba, mert Eliza még fent van, hanem hadd jöjjön ki elébb Jehan, a béres, ő maga pedig várjon a csűrben addig, amíg ő, Olivér, egy kővel be nem kopog a kapun. Ez volt az egész. Ez órától kezdve szövetségben állottak, együttes erővel aknázták alá a házat meg a falut is, s ugratták a férfiakat. Lépre csalták őket, a siheder gyerektől kezdve a kikapós családapáig, ingerkedtek velők, megcsalták őket, egymásra uszították őket, s nagyot nevettek, mikor egymásnak mentek s az asszonyok üvöltöttek. Akik panaszukkal Clees elébe merészkedtek, azokat az öreg vagy kikacagta vagy kidobta, mert az apa tudta, hogy Olivér vagy az egyik sarokban vagy az ajtó mögött gubbaszt. Eliza egyszer ugyan felelősségre vonta a leányt, de Lujza nem jött egyedül, Olivér állott mögötte, aki ránézett az asszonyra - és Eliza hallgatott. Lehet, hogy Lujza elcsodálkozott a fiú hatalmán, lehet, hogy természetéhez illőnek látta, kérdezni nem kérdezte meg tőle. Később szűknek érezte Lujza játszadozásainak falusi határait s Olivérrel együtt behajtatott Brüggébe, a nagy szombati vásárra; Olivér egyedül jött haza. Clees megkérdezte, hol maradt a lány.

- Jól megy sora, - felelte Olivér és felütötte a fejét.

- Visszajön? - kérdezte halkan Eliza.

- Nem.

Többet nem is beszéltek róla.

A sors, amelynek Olivér idáig e körben tanúja volt s melybe oly különös korán és módon hozzányúlt, anélkül, hogy e kör hozzá nyúlt volna, megragadta a kezét, mikor tizenötödik évét betöltötte. Thieltben nagy volt az izgalom. Daschernek, a péknek, nyolcesztendős Roozje leánya elment epret szedni az erdőbe s nem tért onnan vissza. Eltűnt, akármennyit és merre keresték is. Ugyanebben az időben Olivér is megbetegedett, életében először. Egész éjszaka hányt, anélkül, hogy az okára rájöttek volna, mert bár a ház minden lakója ugyanazt ette, amit ő, egyiknek se történt semmi baja. Sokat sírt is s ez mindenekfölött aggasztó volt, mert még soha senki nem látta őt sírni. Nem beszélt egy szót se s csak Elizát tűrte maga mellett. Két napig ágyban feküdt. Mikor a második nap estéjén Eliza magára akarta hagyni, visszatartotta őt és nyugodt hangon így szólt hozzá:

- Megbocsátok neked, anyám, bocsáss meg te is nekem!

Az asszony nyugtalan tekintettel mérte végig, de Olivér nem felelt egyetlen kérdésére se s fáradtnak látszott. Eliza halkan homlokon csókolta s kiment.

Ugyanez éjszaka Olivér felkelt, felöltözött s a cókmókját kis csomóba kötötte. Aztán mezítláb, kis mécsessel a kezében Clíes kamrájához lopódzott, aki már sok esztendő óta egyedül aludt. Az ajtó zárva volt. Olivér kopogott. Apja nyomban válaszolt, éber, bár kissé rekedtes hangon:

- Ki az?

- Olivér.

- Mit akarsz, Olivér?

- Nyiss ajtót, apám!

- Miért nyissak ajtót, Olivér?

- Miért nem akarod kinyitni az ajtót, apám?

Clees egy ideig nem felelt, csak lihegve lélegzett. Aztán így szólt:

- Nem akarlak látni, Oliver.

- Miért nem akarsz látni, apám, hiszen szavamat azért csak meg kell hallanod?

Oliver csak annyit hallott, hogy apja röviden és vadul felzokog s némi idő múltán így szólt be halkan az ajtón:

- Könnyebbségedre van, apám, ha nem látsz többé?

- Nem tudom miről beszélsz, - felelte Clees tompa hangon, mintha valaki a tenyerével befogná a száját, - de látni nem akarlak, Olivér!

A fiú homlokát az ajtó durva fájára szorította és így szólt:

- Nekem most el kell innét mennem, apám!

- Miért, Olivér?

- Tudom hol fekszik Roosje és tudom, hogyan néz ki!

A csönd, amely e kijelentésre beállott, olyan súlyos volt, hogy Olivér érezte, mint dobog halántékán az ér, amint az ajtó fájára szorította. Aztán suttogva megszólalt Clees s suttogó szava úgy csapott át az ajtón, mint a hangos beszéd:

- Neked most el kell menned, Olivér.

S Olivér halkan visszakérdezte:

- Egyebet nem mondasz nékem, apám?

- Végy ki pénzt az almáriumból. Olivér.

- Egyebet nem mondasz nékem, apám?

- Mindig szerettelek és most is szeretlek, Olivér, fiam, Olivér!

Olivér térdre bukott és körmét az ajtóba vágta.

- Apám, apám, holnap is szeretni fogsz-e még?

Claes hangja szabadabban csengett, mintha a félelem elröppent volna belőle:

- Holtak nem szeretnek többé, Olivér!

A fiú a kilincset rázta és kínlódva nyöszörgött:

- Még egyszer akarlak látni apám, valamit akarok neked mondani, apám, valamit, amit tudok s amit te nem tudsz…

Clees nyugodt és tiszta hangja a szavába vágott:

- Engem ne láss többé s nékem ne mondj többé semmit, Olivér, de vesd meg az embereket, amint én megvetem őket, de azért ne becsüld magadat se túl sokra, mert nem vagy te ördög, hanem egy szegény ember, - aminthogy én se becsülöm magamat túlsókra, mert én is egy szegény ember vagyok. S ne okozz nekik fájdalmat, ha ezzel fájdalmat is okozol magadnak, Olivér. S rájössz idővel, Olivér, hogy az öröm egészen közel jár a fájdalomhoz, de lehet, hogy máris rájöttél erre Olivér. Most menj. Isten hírével!

Olivér már Thielt és Gent között járt és a reggel már kelőben volt, mikor a házat sikoly verte fel. Eliza megpillantotta akasztott férjét.

Olivér igyekezett hátat fordítani Gentnek, mielőtt a thielti események híre betöltötte volna a várost. Már déltájban útjába vetődött egy lüttichi fegyverárus, aki kocsijával Brügge-be igyekezett s jó pénz ellenében felvette a szókénje a fiút.

Brügge-ben nem kellett sokáig keresnie Lujzát. A fogadós, kinek a házában egy évvel ezelőtt megszállott vele s ahol egy köpcös, öreg és nyilván igen jómódú lentakács birtokában hagyta őt hátra, vidám szemmel mérte végig az ösztövér fiút s gúnyos szavakkal vonta kétségbe tehetségét, amelyre pedig mindkét értelemben szükség van, ha elszánt komolysággal akar e hölgy támadására indulni, mivelhogy ő e városnak legdrágább, egyben pedig legtüzesebb kurtizánja. Olivér is nagyot nevetett s anélkül, hogy sokat felelgetett volna s a fogadóst arra emlékeztette volna, hogy hiszen ő az öccse e hölgynek, megköszöntötte a kapott felvilágosítást.

Lujza a Jákob kapu mellett lakott, egy igen szép házban. Mivel csak nagy urakkal volt dolga, a hatóságok is nyugton hagyták, annál is inkább, mert a szegényházaknak és az árváknak, csakúgy, mint az egyháznak sűrűn juttatott ajándékokat, nyilván inkább okos meggondolásból, mint könyörületes szívvel. A takácsnak, aki miután a házzal megajándékozta volt, takarékoskodni kezdett s terhére is esett, hamarosan kiadta az útját, különösen, mikor elég sűrűn látták szépségét a városban, hogy szabadon választhasson a flórenzi kolónia gazdag kereskedői és a brüggei patríciusok pompázó fiai között. La Bossa - e néven hívták s nemsokára maga is így hívta magát, ez időtől kezdve nagyon körülrajongott, kéjvágyó, alázatos és uralkodó életet élt és meg volt magával elégedve.

Olivérnek bizonyos munkájába került, amíg a hatalmas termetű vrijei kapus beengedte, aki makacsul s gyanakvó pillantással mondogatta, hogy a hölgy most nem fogad senkit. Mivel a fiú jövő szerepének érdekében nem látta helyénvalónak, hogy elárulja fivéri voltát, diáknak adta ki magát, akit La Eossa titkárának fog felfogadni. Fekete köntöse is vándordeáknak mutatta, lehet, hogy modora is erre vallott, elég az hozzá, hogy a portás bebocsátotta a házba.

Lujza örömmel fogadta. Olivér ott maradt nála s szolgálatára volt, mint otthon, Thieltben, de rokoni viszonyukat nem árulták el. Néhány hét múlva, miután áttekintette a helyzetet, biztos kézzel ragadta magához nővére hivatásának vezetését. Hamarosan felértette Lujza testének rendkívüli hatalmát s magasabb célokat tűzött nővére elé.

Észrevette, hogy a San Salvador székesegyházban, mise alatt egy magasrangú főpap nem vette le róla a szemét. Lujza a papnak szeretője lett s volt annyi esze, hogy megfogadta Olivér tanácsát és az okos és jóakaratú egyházatya kedvéért rövidebbre fogta szeretőinek számát. A prelátusnak a ragaszkodó, mindenre használható, titoktartó és eszes fiú is megtetszett s egy ideig azt a tervet forgatta agyában, hogy egyházi pályára fogja. Olivér erre nem mondott nemet, a János-kórház irgalmas testvéreinél megtanult írni-olvasni, s egy keveset latinul is, ügyesen és újból meg újból elhalasztgatta a terminusokat, amelyeket magas pártfogója noviciátusa megkezdésére kitűzött s éles szemével azt is észrevette, hogy Lujza megjelenése nem deríti már olyan szép kedvre az öregedő prelátus arcát, mint annak előtte s ezért szerető és lakhely változást tartott ajánlatosnak. Így történt azután, hogy egy pápai legátus, ősi családból származó szép fiatal ember, aki a prelátus meghívására Lujzánál ebédelt s ez alkalommal nem igen tett féket a pillantására, másnap már La Rossa különös titkárát fogadhatta magánál s módja volt végighallgatni megfontolt ajánlatát. A hölgy kész a legátust hazájába követni, ha nyíltan és őszintén elintézi a prelátussal a dolgot, ha nyélbe üti, hogy a prelátus megvegye La Rossa házát, ha kész magával vinni a hölgy titkárát, ajtónállóját és két komornáját, ha kötelezi magát, hogy csak nyolc nappal Rómába érkeztük után fogja a hölgy kegyeit keresni s ha kész arra, hogy ez idő alatt a hölgyet megillető úri tartásról gondoskodni fog. A legátus, akinek La Rossa halványságtól fénylő arca, néha tajtékszínű, keskenyvágású szeme nem hagyott nyugtot, igent mondott, a jóságos és okos mosolyú prelátusnál is sokkal csekélyebb ellentállásra talált, mint amelyet leküzdeni szándékában állott. Az út Franciaországon és Anjoun keresztül vezetett Nizzába s innen egy pápai gályán Rómába.

A lánynak idegenszerű szépsége a városban a legnagyobb diadalt aratta. Fiammingát - a római urak e néven nevezték - nem tudta a legátus sem sokáig védelmezni a csodálat és vágy kettős rohama ellen, egy gazdag apátság árán átengedte őt a mindenható Borgia kardinálisnak, annál is inkább, mert maga is becsvágyó volt s szinte érezte fején a bíborosi kalapot, mihelyt maga a bíboros elnyeri a tiarát. Olivér volt Lujza udvartartásának legfontosabb tagja s hálószobájához csak Olivéren keresztül vezetett az út, amit maga a bíboros is elismert. Miután azonban Olivér szilárdul kitartott politikájának alapvető elve mellett, hogy becsületesen és híven szolgálja azt, akinek a barátsága az adott percben a legtöbbet ér, szóval, mivel gondoskodott arról, hogy a többi udvarlóktól az ajándékokat ugyan elfogadja Lujza, de a hálószobája ajtaját az orruk előtt becsapja, a bíboros a fiút a saját szövetségesének tartotta. Foglalkozni kezdett vele, először csak azért, hogy az ő tetszését s e réven La Rossáét is elnyerje. De később maga is észrevette e fiatalember rendkívüli adományait, sötét célokra szegezett akaratát, titokzatos és pogány energiáját, amely a szemében izzott s amely miatt tekintetét alig lehetett elviselni. Pedig ez a pillantás nem a jettatore gonosz tekintete volt, amelyet szarvas amulettel, elágazó koralldarabbal vagy ha más nincs kéznél, a kétfelé terpesztett két ujj megszentelt gesztusával kell feltartóztatni és paralizálni, nem dülledtek ki és nem feküdtek közel egymáshoz ezek a szemek, mélyen feküdtek, hosszú szemöldökök árnyékában, mint egy asszonyi szem, megfoghatatlan, kifürkészhetetlen volt a mélységük, csalogató és veszedelmes, mint az albán tavak mozdulatlan tükre. A bíborosnak feltűnt a fiú eszes, csöndes, szinte felelősségteljes tartása, csodálatraméltó emlékezete, amelynek alig négy hónapra volt szüksége, hogy az olasz nyelvet elsajátítsa, cselszövő képessége, amelynek révén - a beszélgetés futó perceiben, belelátva az emberek szívébe - nyomban felfegyverezte magát gyengéikkel és kívánságaikkal s még sem sújtott le rájuk, hanem zavarba csalva őket, szelíden és észrevétlenül kényszerítette őket a vereségbe. Borgia felértette az ilyen tehetség használható voltát, annál is inkább, mert nem nézte őt többé fiúnak, Oliver sohasem árulta el korát, inkább néhány szóval új és vonzó terület felé irányította a fiú lelkiismeretlenségét: a földalatti politika felé. Olivér a titkos szekretárius munkáját végezte számára, s a bíborost, aki a spanyol párt vezetője volt, bőven ellátta hírekkel az ellenséges tábor, úgy az antiklerikális római arisztokrácia, mint a humanisták mozdulatai felől, akiket a toleráns pápához erős szálak fűztek és éles ellenzékét képezték Borgia jelöltségének. Olivérnek nem került túlságos nehézségébe a Forum Trajanum mellett álló kis palazzo semleges színezetét, amelyben Lujza lakott, politikai céljaikra felhasználni s az előkelő nobiliket és tudósokat a Fiamminga csalétkével csapdába csalni és bizalmas beszélgetéseiket kilesni. De mikor a bíboros parancsára ezt a felhalmozott gyújtóanyagot meggyújtotta, maga is bajba került. Egy irodalmárt, aki Lorenzo Valla és egyéb humanisták republikánus és pápaellenes irányzatának szenvedélyes híve volt, Olivér és a bíboros többi provokátorai a pápa személye ellen szőtt összeesküvésbe ugrattak be. Borgia a merénylet előtti este fel akarta fedni az egész konspirációt, hogy így eszközt szerezzen az egész párt megsemmisítésére. De az irodalmár időnek előtte elvesztette a bátorságát, maga jelentkezett a pápai hatóságoknál, bevallotta bűnét s elárulta a terv szerzőit. Borgia, akinek magának is elég gondjába került, hogy a gyanút saját személyéről elhárítsa, híveit habozás nélkül cserben hagyta, de a pápai szbirrek, akik La Rossa házába behatoltak, hogy a titkárt elfogják s cinkostársai mellé, az Angyalvár egyik kis tornyára felakasszák, már csak hűlt helyét találták. Olivér Braccianóba menekült, melynek ura szívesen fogadta az olyan férfiakat, akiket a pápa üldözött. Ott azzal foglalkozott, hogy Xenophón Küropeidiájának, Poggio tollából származó latin fordítását másolgatta, a Dúcét beretválta s megígérte, hogy megszerzi neki a Fiammingát.

De Olivér soha többé nem látta viszont a nővérét. Mikor a pestis gyilkos öklével lecsapott a szent év nyüzsgésére, Olivér bemerészkedett a megrémült városba, amelyet a pápa, az udvar és a magisztrátus elhagyott. A bíboros palotáját és La Rossa házát is üresen lelte. Egyesek azt mondták, hogy a kurtizán meghalt, mások úgy tudták, hogy már a dögvész kitörése előtt Alfonz király egyik udvaroncával Nápolyba szökött, megint mások azt mondták, hogy ott látták Borgia kíséretében, aki a pestis elől délnek menekült. Olivér elszomorodott, egy kis képet vitt magával, melyet az idősb Pollajuolo festett Lujzáról s Georgio Trapezuntio egyik tanítványával együtt Firenzébe utazott.

Ott egy ideig megint csak mint írnok és borbély dolgozgatott, később egy utcai leány révén, aki pártfogásába fogadta, arra a gondolatra jutott, hogy arcfestékeket és szépségvizeket gyártson s rövid idő alatt meglehetős jómódba jutott. Mivel azonban kotyvalékaiban túl sok volt a higany, sok kárt tettek vevői egészségében s Olivér csak nagy nehezen szabadult meg a Borgello elől.

Öt esztendei vándorút következett ezután, száz s ezer különféle név és alak köntösében, volt írnok, diák, borbély, csodadoktor, varázsló, kém, kitartott, hamis kártyás, útja az élet számos mélysége és zaklatott sorsának számos hullámverése között vezetett, de az események sodra csak érintette, sohasem ragadta el őt és soha sem hagyott maga mögött egyebet, mint egy ruhát, egy nevet, bőrének nagyritkán egy-egy darabájt, az emberek is inkább gyűlölték, mint szerették, fölényét, mellyel fölébük emelkedett, sohasem használta ki kapzsi módon s mind erősebben érezte a honvágyat, mely észak felé húzta. Huszonöt esztendős volt, mikor ismét felbukkant Gentben.

Megérkezése után másnap már kivitte honvágya Thieltbe. Délidőben ért a faluba, megindulás nélkül látta viszont a téglából épült templomot, az ismerős házakat és utakat, az atyai gazdaságot. Mit keresek én itt? - kérdezte magában, csodálkozva azon a várakozó érzésen, mely egy pillanatra se hagyta el.

Eliza nehézkes matrónává öregedett, fején ezüstszürke hajfonatok csillogtak. Visszafordult az ajtó felé s mély, kissé torokból hangzó szóval csak ennyit mondott:

- Te vagy, Olivér?

Barátságosan felállott és elébe ment. Henryk is, kinek koponyája kopaszodni kezdett, üdvözölte, aztán hirtelen, szinte szégyenlős kézmozdulattal mutatott egy csinos fiatal asszonyra, aki mellette ült és így szólt:

- Ez itt Lisbeth. Willem Ryms mester leánya. Két esztendeje vagyunk házasok.

De Olivér csak futó pillantást vetett rájuk, csak futó szavakat váltott hármójukkal. Lisbeth mellett egy tíz- tizenkét esztendős kis leány ült, aki Olivérre mosolygott, mihelyt lábát betette a szobába. Ritkán történt, hogy mosollyal köszöntötték őt az emberek, s még sohase érte meg, hogy egy mosolygó ember világosságot árasszon maga körül s hogy ez a világosság szemébe és mellébe hatoljon. Visszamosolygott a kis leányra (pedig Olivér nem igen mosolygott szépen) tiszta és ismeretlen öröm, szinte szárnycsapás gyanánt húzott el mellette, igazán, mint mámoros szárnyverés s egy szinte mámoros gondolat villant belé: Hiszen ezt az örömöt vártam én! Megittasult pillantása lesiklott a kis leány szürke szeméről és szép fogsoráról, végignézett a többin, szinte diadalmasan s íme mind a hárman nevettek s a szoba nem volt többé sötét. Eliza így szólt:

- Örülök, hogy jól megy sorod, Olivér!

Lisbeth pedig így szólt:

- Anna ez, az én kis testvérem,

Olivér újból ránézett.

- Én most Géniben maradok, - mondotta és egyre csak mosolygott.

Olivér belépett a borbélyok céhébe. Nem került sok fáradtságába, hogy felvétessék, mert Necker is volt, nagy földet is bejárt s mint öreg legény Willem Rymsnél dolgozott, aki a borbélyok céhmestere és Gent függetlenségi törekvéseinek köztiszteletben álló vezetője volt. Olivér hamarosan maga is mesterré lett s Willem Ryms-szel együtt újra megszervezte az ellenzéki pártot, amely a Burgund ellen vívott szerencsétlen háború s a régi városi privilégiumok elvesztése után nagyon elgyöngült. Így hát fia gyanánt szerette őt az öreg mester, aki nem látott benne mást, mint a genti hazafit és céhének ügyes mesterét s így elvehette Annát, mikor a leány betöltötte tizenötödik esztendejét. Ryms nemsokkal a menyegző után meghalt és Olivér lett céhbeli és politikai pozíciójának természetes örököse. Csak most, hogy független emberré lett, szeretett feleségének birtokában szánta rá magát arra, hogy olyannak mutassa magát, amilyen a valóságban. Észrevétlenül és utolérhetetlenül terrorizálta a burgundbarát pártot, nem is hazafiságból, hanem mert öröme tellett a politikai játékban, amelybe belekóstolt, öröme tellett eszének erejében és mivel okos előrelátással a francia játékos fölényére számított. Lángeszének sötét eszközeivel dolgozott s tapasztalatának tanulságaival. Az ellenpárt vezetőit megtizedelte, anélkül, hogy önmagát leálcázta volna s a könnyen feltüzelt nép segítségével elragadta tőlük a párthívek tömegét. Igen udvarias volt mindenkihez, barátságos férfiú volt, akinek látszatra nem volt semmiféle becsvágya, nem tört tanácsbeli tisztségre s nem mutatkozott túlsűrűn, de túl ritkán se a nyilvánosság előtt. Viszont a gyeplőszárakat, amelyeket senki se látott, erős kézzel a markában fogta, s a tömeget a maga választotta irányba terelte. A tömeg nem ismerte fel a hajtót s nem látta meg benne a lelkek titkos garabonciását, de felértette a nagy szakadékot, mely közte s Olivér között tátong, megértette különösségét, elszigetelt s egyben fölébök rendelt egyéniségét, szívesen látta őt s szívesen rohant utána. De túl közelre nem juthatott. Olivér Franciaország ügynöke lett, nem mintha különösen vonzotta volna az árulás, hanem szinte a stratéga kedvéből, hogy egymással párhuzamosan haladó mozdulatokat és erőket teljes mértékben kihasznál-hasson. A nép szemében genti hazafi maradt. S a nép úgy, mint gyermekkorában, otthon Thieltben, Olivért sátánnak nevezte. De a különbséget maga is megérezte, nem a megriadt szolgahad átka volt e név, hanem a genfiek hódolata, akik között ott élt a megtestesült ördög s mégis szerették őt.

Harmadik fejezet
A próbatétel

Olivér mester politikai magatartását a herceg elvonulása után igen kevés ember értette meg. Minden befolyását arra használta fel, hogy a város temperamentumának hasztalan lármáját Brüsszel ellen lecsendesítse. A hozzá szító céhek segítségével elérte azt, hogy a magisztrátus az első izgatott napokban a herceg tisztjeinek házait fegyveres őrséggel vétette körül és a burgund- barát párt börtönbe vetett vezetőit polgári becsületük és állásuk csökkentése nélkül szabadlábra helyezte. E polgárok szavazatainak és a céhmesterek józanabb részének segítségével sikerült összekovácsolnia a szükséges többséget a túlzók ellen, akik azt követelték, hogy Gent lépjen szövetségre a nyílt forradalom küszöbén álló Lüttichhel.

A titkos tanácskozásra virradó napon a koornlei rakodóparton találkozott Olivér Pieter Heuriblocqkal. A kalmár, aki nem tartozott az uralkodó céhek egyikének a kötelékébe sem, a minapi beszélgetés és a legutolsó napok eseményeinek hatása alatt óvatosan kikerülte Olivér útját. Mikor most váratlan mellette termett, aggodalmát hűvös udvariasság leplével igyekezett elrejteni. De Olivér türelmetlenül legyintett és komolyan szólt hozzá:

- Nem akar neked senki sem ártani, Heuriblocq, sőt ellenkezőleg, szükség van reád.

Pieter gyanakodva mérte őt végig. A mester egy kapubejárat alá vonta, halk és rövidreszabott szavakban elmondotta neki a szavazás tárgyát és eredményét és felszólította, utazzék nyomban Brüsszelbe s mondja el, amit hallott, üzleti barátainak. Persze, ügyesen, csakúgy mellesleg, üzleti tárgyú beszédbe csúsztatva. Heuriblocq ráncba vonta a homlokát:

- Olyan ostobának nézel te engem, Olivér, hogy ilyen durva ördögi kelepcébe beleszaladok?

A mester bosszúsan rázta a fejét. vajon nem ismeri-e Pieter a városi törvényt, amely halálbüntetéssel sújtja azt a tanácstagot, aki hivatalos titkot elárul?

- Hát ezzel mit akarsz mondani, Necker?

- Istenem, azt akarom ezzel mondani, Heuriblocq, hogy te, aki hivatalt nem viselsz, a mai naptól kezdve engem, a tanácsbelit, a markodban tartasz. Hát még mindig azt hiszed, kelepcébe akarlak csalni s nem látod arcomon, hogy gondok gyötörnek?

A kalmár hallgatott. - Attól tart, - így folytatta Olivér, - hogy a herceg ugyanúgy fog elbánni a várossal, mint Lüttichhel s vele egyidőben. Arról van szó, hogy megnyugtassák őt.

- Mivel pedig jó hírt viszel neki, - fejezte be szavait, - magad is kiszámíthatod, mennyit kereshetsz ezen, Pieter!

Ezzel elment. Délután beállított hozzá Heuriblocq és bejelentette, hogy vállalja a megbízást.

Az események a mesternek adtak igazat. Lüttich nyílt harcba kezdett, legyilkolta a herceg hivatalnokait s Sankt Truidenig tört előre. Nehéz napok köszöntöttek ezután Olivérre és a mérsékelt tanácsurakra, mikor a túlzók fegyverbe szólították a nekivadult genti népet. A magisztrátus merész sakkhúzása, amely Olivér tanácsára (vagy hazug hírére) a herceg győzelmének hírét huszonnégy órával korábban tétette közzé, hirtelen változást idézett elő. Az izgatok közül kettőt gyorsított eljárással halálra ítéltek és kivégeztek s a brüsszeli kormányt az ítélet végrehajtásáról abban a percben értesítették, amikor a herceg a lüttichi csapatokat Szent Truiden és Tongern mellett tulajdonképpen megverte.

Mialatt a herceg Lüttich ellen vonult s néhány nap alatt úgyszólván fegyvercsapás nélkül bevette és súlyosan megbüntette a várost, Olivér Heuriblocq Pietert másodszor is elküldötte a herceghez. Mikor Pieter másodszor is hazatért, a mester szörnyű indítvánnyal ejtette ámulatba a magisztrátust. Ha meg akarják menteni a békét és a város privilégiumainak jelentősebb részét, akkor nem elegendő már a semlegesség, hanem a hűségnek újabb bizonyítékára van szükség, amellyel önként lemondanak a privilégiumok formális részéről. Az izgatott hangon nekizúduló tanácstagoknak emelt hangon odakiáltotta:

- Tudom, hogy mit beszélek, ti urak! S talán azt is tudom, miért beszélek így! Az én erőfeszítésem derekas résszel járult hozzá, hogy a genti párt megerősödjék s Gent ősi jogait visszanyerje. Van-e köztetek valaki, aki azon a hiten van, hogy az utóbbi időben tett indítványaim más érdeket szolgáltak, mint genti érdeket?

Mindenki elhallgatott.

- így hát joggal ajánlhatom a Tanácsnak, nemes városunk érdekében, hogy a legtekintélyesebb polgárok sorából tízet a céhek zászlaival Brüsszelbe küldjön, alázatosan és gyalog küldje őket Brüsszelbe, hogy a lobogókat a herceg úr lába elé tegyék. Vagy megtartja, vagy visszaadja őket. Mit tesz az? Van selyem bőven Gentben. A fiatal úr szereti a ceremóniákat. Az alázatos tartás elfeledteti vele a megaláztatást, amelyet ellenünk tervez - higyjék el az urak, igazán tervez!

Legutolsó szavai, melyeket keményen és meggyőzően mondott el, nem tűrtek ellentmondást. A tanácsurak elseje nehéz szünet után megkérdezte:

- Kész vagy-e, Necker mester, ezt a küldöttséget vezetni?

Olivér egy percig gondolkozott, szemét behunyta s két kezét az asztal élének feszítette. Aztán lassú szóval felelte:

- Köszönöm a tanácsuraknak megtisztelő felkérésüket. Kész vagyok a küldöttségben részt venni. Hogy élére álljak, én, a céhmesterek legfiatalabbja, nem érzek magamban kellő elhivatottságot. Az én kinevezésem ártana a küldetésnek, különösen a herceg éles szemében.

Ezért a rangban harmadik tanácsurat választották meg a küldöttség vezetőjévé, tagjaiul pedig Olivéren kívül négy tanácsurat és három céhmestert, akik többé-kevésbé a burgundbarát párthoz számítottak s Olivér tanácsára Heuriblocquot a borkereskedőt is, akinek brüsszeli információit köszönhette.

- Anne, - mondotta Olivér, mikor hazaért és megcsókolta a feleségét, - most kezdődik a nagy játszma. De Gentnek le kell most mondania egy jó borbélyról és kilenc derék polgárról s ez nem túlnagy ár a menekülésért. A mi nagy játszmánk pedig megkezdődik, Anne!

A küldöttség két nap múlva útra kelt, miután a város ünnepélyes deklarációban magára vállalta személyes és üzleti érdekeik gondját. Mindegyik kiküldött szolgáját is magával vitte, Olivér Bart Dánielt. Wetterenben, első pihenőjükön a mester észrevétlenül egy firenzei port vett be. Mikor tovább indultak, arca lassanként elsárgult és testét kirázta a hideg. Dánielre támaszkodva Aalstig vonszolta magát. Ott azután összerogyott, láz verte ki és a szeme megüvegesedett. S a küldöttség kénytelen volt őt Bart ápolására bízni, egy útmenti fogadóban. Heuriblocq megpróbálta ugyan, hogy a félrebeszélő Olivérrel egyedül maradhasson, de Bart Dániel nem tágított ágya mellől és végül e haragos kijelentéssel:

- Pieter uram, mesterem még Gentben kijelentette, hogy maga éppen annyit tud, mint ő. Mit akar hát most tőle?

Heuriblocq szó nélkül kiment. Miután Olivér egy világos percében Annát kívánta maga mellé és egy papot, a megrémült tanácsúr, mielőtt a küldöttség tovább indult volna, lovas stafétát küldött Gentbe Anna után. A stafétát egy kissé meglepte, hogy Annát már útrakészen találta, de az asszony heves jajveszékelése férje megbetegedése miatt s néhány ezüst tallér megtette a kötelességét s a küldönc nem törte tovább a fejét a különös felkészültségen.

A küldöttség, mely nagyon fájlalta Olivér elvesztőt s e miatt nagy-nagy nehézségektől tartott, rossz kedvűen érkezett Brüsszelbe, csodálkozott, hogy az udvar fogadásukra semmiféle készültséget nem mutatott és rosszat sejtett. Jó néhány napig kellett várakoznia, míg a herceg színe elé bocsátották, - bár Heuriblocq előszobázás ürügye alatt sűrűn volt tőlük távol. Mikor a küldöttség tagjainak a többsége már arra hajlott, hogy Gentbe visszatérjen és ebbeli szándékát a hatóságoknak is bejelentette, a szállásuk katonai őrizete volt rá a válasz. Végre nem igen udvarias formában megkapták a parancsot, hogy jelenjenek meg a herceg színe előtt. Igen haragos kedvében lelték a herceget, aki szemük láttára rongyokra szabdaltatta a zászlókat s a küldöttség tagjait túszok gyanánt fogva tartotta, hogy - amint vigyorogva kijelentette - Szent Lievin csodái ellen a jövőben védekezni tudjon. Egyébként kegyes hajlandósággal viseltetik Gent iránt s egyéb példát statuálni nem készül, ámbár a lázadó lelkű város megérdemelné. Arra engedelmet adott, hogy egy szolgájukat Gentbe küldjék, értesítse a várost, mely életveszedelemben forognak, ha a városban a legkisebb inszurrekció előadná magát. Mikor katonai fedezet alatt visszakísérték a küldötteket szállásukra, észrevették, hogy Heuriblocq nincs közöttük. A herceg még aznap adószedőjének Lüttichbe kinevezte.