Juliette Hyland

Katonadolog

Margaret McDonagh

Fehér köpeny, bő szoknya

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Juliette Hyland, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A SZÍVHANG 698. eredeti címe: Unlocking the Ex-Army Doc’s Heart

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Harlequin Books S. A., 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Szívhang 699. eredeti címe: A Mother for the Italian’s Twins

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 698–699. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-623-4

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Juliette Hyland

Katonadolog

1. FEJEZET

Dr. Rafe Bradstone megborzongott, amikor kiszállt a kisrepülőgépből. Gyorsan a szájára húzta a sálját, hogy védje magát a jeges széltől. Az egész teste libabőrös lett. A vastag kabát, melyet az utolsó pillanatban vásárolt Los Angelesben, alig melegítette. Hogyan bírják ezt az itteniek?

Amikor a reptér épületébe lépve beburkolta a meleg levegő, megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Elnézést! – Egy fekete, fürtös hajú nő nyomakodott el mellette.

– Bocsánat, nem akartam elállni a bejáratot.

De a nő nem is vett róla tudomást, hanem két gyerek felé szaladt, akik boldogan körbeugrálták, miközben az apjuk megölelte az anyukájukat. Rafe-nek összeszorult gyomra. Ilyen egy szerető család. Ezeknek a gyerekeknek nem kell harcolniuk az anyjuk figyelméért…

Megcsörrent a mobilja. Rá sem nézett a kijelzőre, úgy szólt bele:

– Helló, Carrie!

Ügynöke köszönés nélkül a tárgyra tért:

– Miért látom a közösségi médiában, hogy Alaszkában vagy?

Rafe lazán a falnak dőlt.

– Mert összefutottam néhány rajongóval. Szelfit akartak, én meg nem tudtam nemet mondani.

Rafe azért vállalta el a Dr. Dave Show című, egészséges életmódot népszerűsítő beszélgetőműsor vezetését, hogy hamarabb visszafizesse a diákhitelét. A nézők rajongása csak pluszmotivációt jelentett.

– Tudod jól, hogy nem erre gondoltam.

Hallani lehetett a telefonban, ahogy Carrie az asztalon dobol a körmével.

Rafe halkan nevetve azt mondta:

– Mondtam, hogy néhány hétig kisegítek egy kórházban Észak-Alaszkában.

– Azt hittem, viccelsz! – kiáltotta Carrie. – Te vagy Dave kedvenc helyettes műsorvezetője, és neked kellene vezetned a hálaadás napi különkiadást!

– Tudom – sóhajtotta Rafe.

Mindig elvállalta a hálaadás napi és karácsonyi műsorok vezetését, hogy elfelejtse: senkinek az asztalánál nincs hely a számára, de eddig még sosem vált be.

– Rafe! Figyelsz te rám? Ez komoly dolog.

Rafe kibámult az ablakon. A fákról jégcsapok lógtak, a parkoló kocsikra havat fújt a szél.

– Elsősorban orvos vagyok, Carrie. És különben is, tartozom ezzel Freson doktornak.

Jenn Freson beugrott helyette az anyja rémesen sikerült látogatása alatt, és nem kérdezett semmit. Rafe tartozott neki, és a tény, hogy Dave-nek szüksége lehet rá, nem elég ok arra, hogy megtagadja a nőtől a segítségét.

– Szeptember harmincadika van. Négy, de legfeljebb hat hétig leszek itt, vagyis még hálaadás előtt visszamegyek Los Angelesbe.

– Dave be akarja tölteni dr. Bloom helyét az évad végén, Rafe. A tiéd lehet a munka, de ahelyett, hogy harcolnál érte, te inkább lelépsz.

Rafe akarta ezt a munkát, de nem a pénzért vagy a hírnévért, hanem mert tudta, hogy ő a legalkalmasabb jelölt. Talán így elfelejthetné, amit az anyja mondott neki: hogy nem elég jó.

– Vannak más műsorvezetők is. Nekem most itt kell dolgoznom.

– Rafe… – Carrie élvesen beszívta a levegőt. – Akarod, hogy kiadjak egy sajtóközleményt? Nem fair, hogy a bulvársajtó téged vádol hűtlenséggel, amikor Vanessa csalt meg.

– Nem csalt meg – hazudta Rafe.

A színésznővel hat hónapja találkozott a Dr. Dave forgatásán. Sűrű időbeosztásuk miatt ugyan ritkán látták egymást, ő mégis azt hitte, minden rendben van köztük – ám közben Vanessának viszonya volt egy másik férfival. Vanessa telefonon szakított vele, miközben filmbeli partnerével és egyben szeretőjével szórakozott.

Aztán a sajtóban megjelent egy fotó, amelyen Rafe a kocsijához kíséri az egyik női betegét, ettől az a látszat keletkezett, mintha ő lépett volna félre. Pedig ő mindig hűséges volt. Mindig! Vanessa tisztázhatta volna a dolgot a nyilvánosság előtt, Rafe többször próbálta is elérni ez ügyben, de sikertelenül.

– Az ügynököm emlékeztetni szokott: nincs olyan, hogy rossz sajtó.

Carrie csettintett a nyelvével.

– Így majd benne maradsz a hírekben. Dave-nek tetszeni fog.

– Akkor egy hónap múlva találkozunk – mondta Rafe.

Carrie sóhajtott.

– Egy hónap nagyon hosszú idő ebben a városban.

– Pedig csak harminc nap.

Amikor a vonal megszakadt, Rafe a fejét csóválta. A köszönés nem volt az ügynöke erőssége.

Rámosolygott egy molett, középkorú nőre, aki ragyogó arccal figyelte egy ideje.

– Dr. Bradstone, hát maga az! Imádom a Dr. Dave Show-t! Mindig magának kéne vezetnie, maga a legjobb! Még Dave-nél is jobb. Csinálhatok egy közös képet?

– Természetesen.

Rafe átkarolta a nőt, aki felemelte a mobilját, és kattintott.

– Köszönöm. Én Helen Henkle vagyok, ő pedig a férjem, Jack. – Egy feléjük közeledő, sovány férfi felé biccentett. – Mi visszük el Blue Ashbe.

Jack alig nézett Rafe-re, máris felhorkant:

– Normális cipő fog kelleni, ha meg akarja tartani a lábujjait.

Rafe lenézett a cipőjére, és megmozgatta a lábfejét.

– Los Angelesben nem igazán volt szükség meleg cipőre.

– Idefent viszont nagyon is. Biztos nem akarja azt mesélni az unokáinak, hogy inkább kockáztatott néhány lábujjat, mint hogy felvegyen egy normális csizmát.

Rafe-nek fájdalmasan összeszorult a gyomra, miközben felvette a táskáját, és követte a házaspárt kifelé. Mindegy, hány lábujja fagy le vagy marad meg, nem lesz semmilyen gyerek vagy unoka, akinek bármit is magyarázzon. A szülei katasztrofálisak voltak, és ő nem fogja továbbvinni ezt az örökséget.

Beültek Jack kisrepülőgépébe.

– Dr. A. már vár minket – mondta Jack. – Ha te meg a playboy doktor készen vagytok, indulhatunk.

Playboy… Nem azért kapta a jelzőt, mert igaz volt, hanem mert ez hozta a magazineladásokat és a kattintásokat.

– Nem mondanám, hogy az vagyok – védekezett.

– Hát persze. – Jacknek megrándult a szája sarka, és vetett egy oldalpillantást Rafe-re.

Megméretett, és könnyűnek találtatott. Már megint…

Igaz, tényleg pont úgy nézett ki, mint egy bizonyos playboy… még ha erről a sajtó nem is tudott. Külsőre Rafe az apja hasonmása volt, a jóképű táncosé, aki folyton a világot járta. Anyja biztos könyvelői állásának köszönhették, hogy fedél volt a fejük fölött, de állandóak voltak a veszekedések. Ha a szülei nem az apja hűtlensége miatt szólalkoztak össze, akkor Rafe miatt. Az anyja azt kiabálta, hogy nincs egy perc nyugta, az apja meg azt, hogy ő soha nem akart gyereket – mindezt a sarokban ülő kis Rafe füle hallatára.

Az apja autóbalesetben halt meg a szeretőjével, néhány nappal Rafe hetedik születésnapja után. Az anyja később is állandóan emlékeztette rá, hogy pont úgy néz ki, mint az a gazember, akihez hozzáment. Néhány nappal a nyolcadik születésnapja előtt bekerült a gyámhivatal rendszerébe, és egészen a tizennyolcadik születésnapjáig nevelőcsaládoknál élt.

A hűtlenség tönkretette Rafe családját, és ő nem akarta megismételni ezt a hibát.

Amikor a távolban meglátott egy keskeny betoncsíkot, nagyokat pislogott.

– Ott fogunk leszállni?

Jack elvigyorodott.

– Ne aggódjon, doki, szálltam én már le rosszabb viszonyok között is.

Amikor a kerekek földet értek, és a gép megcsúszott, Rafe riadtan felkiáltott.

– Nem pont most kéne bemutatót tartanod – dorgálta Helen a férjét.

– Meg kell edzeni az új fiút – felelte Jack. – Ez nem az a vidék, ahová a bulvárlapok kedvencei járni szoktak.

Jack odadobta a táskáját Rafe-nek, és megfordult, hogy üdvözölje az aszfalton álló fiatal nőt.

– A bulvárlapok nem arra vannak, hogy az igazságot írják meg, hanem hogy pénzt keressenek – mondta Rafe.

Az egyszemélyes üdvözlőbizottság szinte eltűnt a túlméretezett kabátban, narancssárga sálja pedig egész arcát eltakarta, kivéve rendkívüli szürke szemét, mely most Rafe-et vizsgálta.

– Fogadok, hogy fázik. – A nő intett neki, hogy kövesse az épületbe, amelyről Rafe feltételezte, hogy ez a kórház. – Üdvözöljük Blue Ashben – mondta odabent a nő. A kapucni alól vörös haj tűnt elő, ahogy felakasztotta a kabátját egy kampóra.

– Köszönöm.

Szeplők voltak az orrán, és Rafe élesen beszívta a levegőt, mert viszkettek az ujjai, hogy egyenként megérintse őket. És esküdni mert volna, hogy valahonnan ismeri ez a nőt… ami képtelenség, hisz egy árva lelket sem ismer errefelé.

Aztán hirtelen beugrott neki. Ez a sarkvidéki istennő tévénézők millióinak nappalijában volt vendég heti rendszerességgel.

– Maga Charlotte Greene!

– Charlotte Greene-t játszottam. – A mondat nem hangzott keserűen, csak rezignáltan. – Annie-nek hívnak.

– Értem.

Annie-t mindenki ismerte: ott volt az összes tinimagazinban, és még a Vogue címlapján is szerepelt, mielőtt még betöltötte volna a tizenhetet.

– Nem tudtam, hogy Alaszkában bujkál.

Annie keresztbe fonta a karját, és felszegte az állát.

– Nem bujkálok.

Rafe felvonta a szemöldökét. Jenn említette neki, hogy bár a kórház egyre bővül, kevesebb mint hatszáz embert szolgál ki. Furcsa hely a híres Annie Masters számára, hogy itt eresszen gyökeret.

– Az anyja…

Annie összerezzent.

– Nem nagyon tarjuk a kapcsolatot Carrie-vel – szakította félbe Rafe-et. – Úgyhogy nem tudok összehozni egy találkozót magának. És kétlem, hogy tévés orvosokat is képvisel.

– Ezek szerint nem kell bemutatkoznom – állapította meg Rafe.

Annie keresztbe fonta a karját, és feszülten mosolygott rá. Rafe is mosolygott, és a kezét nyújtotta.

– A nővérem házán nőttem fel. Gyerekkorom óta arról álmodom, hogy találkozom magával.

Forróság áradt szét benne, amikor Annie viszonozta a pillantását. Szürke szemében aranyló fény villant, amit a kamerák sohasem kaptak el.

– Örülök, hogy megismerhetem, dr. Bradstone – mondta Annie hűvösen.

Rafe vett egy nagy levegőt, és elnézett Annie mellett a kórház hátsó részébe. Hol van a doktor? Miért nem ő fogadja, hanem egy valamikori sorozatsztárocska, aki a jelek szerint recepciósként dolgozik ezen az isten háta mögötti helyen?

– Dr. A. beteggel van?

– Dr. Masters – felelte Annie. – Csak a pácienseim hívnak dr. A.-nak.

Rafe-et fejbe kólintotta a válasz.

– Dr. Annie Masters vagyok – tette hozzá Annie, és felszegte az állát.

– Dr. Freson nem is mondta, hogy…

Annie halkan nevetett.

– Hát, Jenn-nek elég gonosz a humorérzéke.

– Nekünk mennünk kell – szólalt meg Helen zavartan. – Annie, ha kell még valami, akkor szólj. Valószínűleg már csak néhány hétig tudunk gond nélkül repülni.

– Egy pillanat… – mondta Rafe. – Hogy érti, hogy csak néhány hétig?

– Itt korán kezdődik a tél. Ha november harmadik hetéig nem jut ki innen, akkor lehet, hogy március közepéig kénytelen lesz itt maradni, dr. Bradstone.

Annie Masters a recepciós pultnak támaszkodott, és gunyorosan mosolygott.

Rafe-nek kattogott az agya. Nem maradhat itt egész télen! Ha kihagyja a Dr. Dave hálaadás napi és karácsonyi adását, azzal megszegi a szerződését.

– November utolsó hetében vissza kell mennem Los Angelesbe.

– Az még valószínűleg bele fog férni – bólintott Annie. – A kemény tél csak utána várható. – Aztán vállat vont. – De ha emiatt aggódik, nem kell maradnia, Jenn visszajön, még mielőtt beköszönt az igazi tél.

– És ha nem?

– Négy telet végigcsináltam egyedül. Hozzászoktam, hogy tartom a frontot.

– Egyedül?

Amikor Annie ismét megvonta a vállát, Rafe szúrást érzett a szívében. Úgy tűnik, neki is állandó kísérője a magány. De vajon hogy juthatott idáig egy gyereksztár?

Annie egy ajtóra mutatott.

– Ha marad, a lakása arra van.

Azzal megfordult, és átment az ajtón. Nyitva hagyta maga után, de nem várta meg Rafe-et. Ez kihívás, gondolta a férfi. Teszt. Annie arra számít, hogy a Los Angeles-i tévés doki elhúzza a csíkot.

De Rafe-et keményebb fából faragták. Feljebb csúsztatta a vállán a táskája pántját, és követte.

Annie elsétált a vizsgálószobák mellett a lakásokba vezető lépcsőhöz. Tudta, hogy dr. Bradstone követni fogja. Ahhoz túl beképzelt, hogy megfutamodjon, még ha nem is az Északi-sarkvidékre való. A kabátja és a cipője alig nyújtott védelmet a hideg ellen. Jövő hónap végére már veszélyes lesz néhány percnél tovább a szabadban lenni megfelelő ruházat nélkül.

De amikor Rafe kiszállt a repülőgépből, Annie-t elöntötte a forróság, a szíve gyorsabban vert. Meg kell hagyni, dr. Bradstone rendkívül vonzó jelenség.

Erre a hétre jóval többen foglaltak időpontot a kórházban, mint az utóbbi két hónapban összesen. Mindenki a népszerű dr. Bradstone-t akarta látni.

Blue Ash lakossága robbanásszerűen megnőtt, amióta a Rickon Olajtársaság telephelyet nyitott a város mellett, a kórháznak már két orvosra volt szüksége a páciensek ellátásához. És nem volt könnyű olyat találni, aki hajlandó szinte teljes sötétségben és mínusz húsz fok alatti hőmérsékleten áttelelni. A legutóbbi kolléga cserben hagyta, és gyorsan közeledett a tél.

Ezért mondott igent, amikor régi barátnője, Jenn felajánlotta, hogy beugrik mellé. De mi lesz, ha Jenn-nek azután is L. A.-ben kell maradnia, miután elvitte apját az idősek otthonába, Rafe pedig hazarepült? Nem egy leányálom egyedüli orvosként tartani a frontot egész télen.

Felment a lépcsőn, megállt a lakás ajtaja előtt, vett egy mély lélegzetet, és megfordult.

– Sajnálom – mondta Rafe, aki pár fokkal alatta állt. – Nem volt fair azt gondolnom, hogy nem maga az orvos. Alig várom, hogy együtt dolgozhassak magával, dr. Masters.

Annie bólintott, aztán lenyelte a büszkeségét, és kezet nyújtott Rafe-nek.

– Akkor kezdjük újra, jó?

– Igen – felelte Rafe. – De kérdezhetek valamit?

– Természetesen.

Annie belépett a lakásba, és intett Rafe-nek, hogy kövesse.

– Miért fázom még mindig? Érzem, hogy meleg van, de mintha a testem nem akarna átmelegedni.

– A déliek olyan puhányok! – Annie kuncogott. – Azért, mert vizes a lába, és a teste többi része próbálja ezt ellensúlyozni.

Rafe halkan felnevetett.

– Kalifornia azért nem számít annyira délnek.

Telt baritonja betöltötte a szobát. Annie gerincén végigfutott a borzongás, és száguldott a vér az ereiben.

– Ami az alaszkai határtól délre van, az délnek számít – vonta meg a vállát.

Hogyan fog koncentrálni, ha ilyen jóképű pasi van a közelben? Rafe elképesztő, Blake óta nem találkozott ilyen vonzó férfival.

Bár a vőlegénye néhány éve meghalt, néhány holmiját megtartotta. Az első két Blue Ash-i télen az ő pulóvereit és gyapjúzoknijait viselte, bár mindegyik több számmal nagyobb volt a méreténél. Tavaly télen is elővette a ruhákat, de nem vette fel őket. Talán itt az ideje, hogy kipakolja a fiókokat…

– Annie?

A nő hátralépett, hogy nagyobb legyen köztük a távolság.

– Bocsánat, mit mondott?

– Csak azt kérdeztem, hogy nem kaliforniai-e maga is.

– De, az vagyok. – Annie a lábára mutatott. – Három télen át hallgattam a helyiektől, hányféleképpen veszíthetem el a lábujjaimat, de nekem is kötelességem figyelmeztetni, hogy…

– Tudom: a cipőm nem az itteni télre való. Már szóltak. Szóval három tél múlva én is rendes alaszkai leszek, ha szerzek megfelelő lábbelit?

– Máris közénk akar tartozni?

– Letehetem valahová a holmimat, vagy itt alszom a konyhában? – Rafe zavartan felnevetett. – Régen aludtam már padlón, de kibírom.

Annie intett neki, hogy kövesse a vendégszobába.

– Szeret kempingezni?

– Nem – felelte Rafe feszülten, és a táskájában kotorászott.

– Akkor miért aludt a padlón?

– Nem mindig volt ágyam.

Hogyhogy nem volt ágya? Annie-nek ott volt a kérdés a nyelve hegyén, de lenyelte.

Rafe előhúzott egy pár zoknit, amit Annie összevont szemöldökkel bámult.

– Ön az Északi-sarkvidéken van, dr. Bradstone. El fogja veszíteni a lábujjait, ha ilyenben jár. – Benyúlt a szekrénybe, és odadobta Rafe-nek Blake egyik vastag gyapjúzokniját. – Tessék.

A férfi felvette és felsóhajtott – pont úgy, ahogy Blake is tette mindig. Annie-nek elszorult a szíve, amikor Rafe Blake csizmáját is felhúzta a lábára.

Megszólalt a csengő.

– Dr. A.! Jöjjön!

Ordítás visszhangzott a folyosón, miközben Annie a kórház bejárata felé rohant, Rafe szorosan a nyomában.

A tinédzser Danny Mills tekintete Rafe-re ugrott, aztán Annie-n állapodott meg.

– A takarmányhordókat mozgattam, és az egyik felborult. Én nem is…

– Ki sérült meg, és hol?

Danny ajka megremegett.

– Mac nagyapa. Megpróbálta elkapni a hordót, de a lábára esett. Vérzik… nagyon. Jeremiah hozza be.

Mielőtt Annie bármit is mondhatott volna, Rafe az ajtóhoz rohant – kabát nélkül.

– Nem jó ötlet… – Danny hangjában némi csodálat rezgett, amikor az ajtó becsapódott Rafe mögött.

Annie felsóhajtott. Ez pontosan az a fajta könnyelműsködés, amit egy tévés orvosból kinéz az ember, mindamellett elismerést keltett benne Rafe elkötelezettsége.

– Vidd őket a hármasba, Danny. Én hozom, ami kellhet.

Újabb fájdalmas ordítás hallatszott, miközben Annie előkészítette a varróeszközöket.

– Annie! – kiáltotta Rafe.

A nő rohant is a hármas vizsgálóba.

Mac arca falfehér volt, a bokájától majdnem a térdéig mély vágás húzódott.

– Mennyi ebből az alvadt vér? – Annie átfurakodott Danny és Jeremiah mellett, felakasztotta a vérkonzervet egy kampóra, és Rafe mellé állt.

– A nagy része… De a térde még mindig vérzik – felelte Rafe.

– Az mit jelent? – kérdezte Danny aggodalmasan.

– Azt, hogy szükségem van dr. A. segítségére – biccentett neki Rafe. – El tudsz menni Jeremiah-val a nagymamádért?

– Mindjárt visszajövünk – mondta Danny, és kisiettek a testvérével.

Annie gyors mosolyt küldött Rafe felé. Ezt ügyesen csinálta: nemcsak egyszerűen kiküldte a fiúkat, hanem feladatot is adott neki.

– Ki kell tisztítanunk a sebet, Mac, hogy jobban meg tudjuk nézni dr. Bradstone-nal. Átvisszük a műtőbe, mert össze kell varrni, és ott jobb a fény.

– Biztos? Nem lesz elég egy gipsz? – kérdezte Mac eltorzult arccal.

– Az jó, hogy viccel – kacsintott rá Rafe, aztán Annie felé fordult. – Melyiket csináljam: tisztítás vagy varrás?

Mac megragadta Annie kezét.

– Maradj itt velem!

– Úgy tűnik, varrás lesz belőle. – Annie rámosolygott Macre, aztán Rafe-re nézett. – A varróeszközök elő vannak készítve a műtőben. Utolsó előtti ajtó jobbra.

Rafe bólintott és kiment.

2. FEJEZET

Annie szeme tágra nyílt, amikor betolta Macet a kis műtőbe, és meglátta Rafe szerelését.

– Ez ám a ruha, doki! – nevetett az öregember.

A mosdóban Rafe talált egy virágmintás műtősruhát. A nadrág illett rá derékban, a szára viszont túl rövid volt, a felsők pedig mind szűkek lettek volna rá, így felül csak egy fehér pólót viselt, ami nem sokat hagyott a képzeletre.

Rafe összepréselte az ajkát, miközben Annie tekintete végigvándorolt rajta. Most egyáltalán nem úgy nézett ki, mint egy menő tévés doki. Végül Annie a szemébe nézett, az ajka megrezzent, aztán az ajtó felé indult.

– Három perce adtam be a helyi érzéstelenítőt. Megyek, újra megmosakszom.

Rázta a vállát a nevetés, miközben kimenekült. Mac is nevetett, még mindig.

– Ezek szerint hat az érzéstelenítő – jegyezte meg Rafe.

Mac bólintott, de kerülte a tekintetét.

– Szóljon, ha fáj. Eltart egy darabig, mire összevarrom, és nem akarom, hogy szenvedjen.

Később Mac ránézett.

– Olyan zavarban vagyok! Amikor dr. A. beadta az injekciót – itt elpirult –, pokolian égetett, én pedig rákiabáltam.

– A lidokain nagyon tud égetni – nyugtatta meg Rafe, aztán hozzálátott a varráshoz. – Szerintem dr. A. nem fog haragudni magára.

– Persze hogy nem – lépett be Annie mosolyogva. – Hallottam én katonáktól olyan káromkodásokat, hogy te is belepirulnál, Mac. Nem haragudtam rájuk, és rád sem haragszom. De éjszakára itt kell maradnod megfigyelésre.

Az öreg a homlokát ráncolta.

– Nem mintha bánnám, hogy veled töltöm az éjszakát, doki, de a saját ágyam kényelmesebb.

– Mac, te most flörtölsz velem? – Annie úgy tett, mintha illegetné magát. – Mit szólna ehhez Molly?

– Hogy dr. A.-nál jobbat keresve sem találhatnék, de ha megpróbálom, akkor lepuffant.

– Mindjárt elolvadok! – nevetett Annie. – Mesélj inkább a legújabb dédunokádról.

Mosolyogva hallgatta, ahogy az öreg a családjáról beszél, mely a szavaiból ítélve jó lármás és zűrzavaros lehetett, és Rafe-nek elszorult a szíve. Mennyire szeretett volna egy ilyen családba tartozni…

Mikor végzett a varrással, Annie így szólt az öreghez:

– Elég sok vért vesztettél, és néhány hétig érzékeny lesz a seb. Elviszünk a szobádba, és adunk valamit, ami segít elaludni.

Mac végignézett a varraton.

– Szép kis heg lesz.

– Én igyekeztem, de mindenképp marad nyoma. De ha begyógyult, plasztikai sebészettel…

Mac leintette.

– Nem aggódom a szépségem miatt, doki. Büszke leszek erre a hegre. Csak ki kell találnom valami jobb sztorit, mint hogy megtámadott egy takarmányhordó.

Rafe nevetett. Aztán bevitték Macet a betegszobába, és kapott egy adag nyugtatót.

– Hol kezelt katonákat? – kérdezte Rafe a doktornőtől, amikor Mac hortyogni kezdett.

– A hadseregben. – Annie intett neki, hogy kövesse.

– Komolyan kérdeztem, dr. Masters.

– Nem viccből mondtam. Négy évet szolgáltam a seregben, utána mentem az orvosi egyetemre, dr. Bradstone.

– Szanitéc? Ez igen!

Annie röviden rámosolygott.

– Köszönöm. – Az ajkába harapott. – Maga remek munkát végzett Mac lábán.

– Hogyan lesz egy tévésztárból szanitéc? – Rafe a térelválasztó mögé lépett, és gyorsan felvette a farmerját. – De tényleg! – mondta, amikor kilépett mögüle.

Annie megvonta a vállát.

– Úgy, hogy belép a seregbe. Jöjjön, megmutatom, hol van a mosógép.

Rafe többet akart tudni, de látta, hogy Annie válla megfeszül, ezért inkább lenyelte a kérdéseit. Megjátszott komorsággal pillantott a mosógépre.

– Várjunk csak… dr. Freson azt mondta, itt mosni fognak rám.

– Kamuzott, hogy vonzóbbá tegye a sarkvidéki életet. – Annie szeme vidáman csillogott. – Kénytelen lesz maga mosni a bordázott alsógatyáit.

Rafe drámai mozdulattal a homlokára szorította a kezét.

– Kiskorom óta nem hordtam olyat. Az utolsókon Batman vagy Superman volt.

Annie odadobott neki egy csomag mosószert.

– Szerette a képregényeket?

Rafe betette a mosógépbe a műtősruháját, aztán ránézett.

– Imádtam. A szuperhősök segítenek az embereken.

Annie összefont karral a szárítógépnek támaszkodott.

– Ezért lett orvos? Hogy segítsen az embereken?

Rafe összerezzent.

– Nem, bár az jobban hangzana. Én… nevelőszülőknél nőttem fel.

És soha nem kapta meg a figyelmet, amire vágyott, és amire szüksége lett volna. Talán minden másképp alakul, ha az első családnál maradhatott volna, mert Emma, a nevelőanyja törődött vele. De őt is elveszítette, és a halála után teljesen magába zárkózott.

– Gyerekkorom nagy részében haragudtam a világra. Több nevelőotthonból ki is dobtak, mert nehéz eset voltam. Aztán volt egy nevelőanyám, aki rajongott az orvosokért.

Feszengve masszírozta a tarkóját. Miért meséli el mindezt?

– Egyszer azt mondtam neki, hogy én is orvos leszek. Hogy én leszek a legjobb. Nevetett, és azt mondta, előbb fogok börtönben kikötni, mint hogy hasznos tagja legyek a társadalomnak, nemhogy orvos.

Annie élesen beszívta a levegőt.

– Elég aljas dolog ilyet mondani… ráadásul egy gyereknek.

– Igen, de nekem szívességet tett vele. Minden este tanultam, hogy bebizonyítsam, mekkorát tévedett. De amikor kaptam egy ösztöndíjat, nem volt annyira lenyűgözve, mint ahogy reméltem.

Annie megpaskolta a karját, és elmosolyodott.

– Hát, én viszont nagyon is elismerésre méltónak találom.

Rafe-nek jólesett az érintés, és érezte, hogy ezek nem csak üres szavak.

– Sok képregényt olvasott a forgatásokon?

Rafe a szárítógép szélébe kapaszkodott, hogy ne viszonozza az érintést. Valami vonzotta Annie-ben; emlékeztetnie kellett magát, hogy ez csak ideiglenes munka.

Annie most leeresztette a vállát, magára fonta a karját, úgy látszott, bezárkózik.

– Nem, ott nem. – Tekintete az ablakra siklott, és az arcán fájdalom suhant át. – De a seregben igen. Blake szerette őket… – Behunyta a szemét. – Az anyukája mindig küldött neki, ő meg felolvasta a társaságnak. Minden szereplőnek hülye hangokat talált ki. Rengeteget nevettünk, mindig alig vártuk, hogy érkezzen az újabb csomag. – Egy pillanatra elhallgatott, majd hozzátette: – Nekem is folyamatosan küldte őket az anyukája, miután… – Ajkába harapott, és szomorúan mosolygott. – A képregényekben mindig a jó nyer. Bárcsak az életben is így lenne!

– Igen, az jó lenne.

Egy pillanatra Rafe azon tűnődött, mi lenne, ha átölelné Annie-t. Vigasztalásra van szüksége… Csak hát alig ismeri.

Aztán Annie az ajtóhoz lépett, és megfogta a kilincset.

– Érezze magát otthon! Elintézem a papírmunkát, aztán megnézem Macet.

Azzal kimenekült.

Rafe kinézett az ablakon a hófúvásra, és nyelt egyet. Jó lesz, ha Jenn mielőbb visszajön. Mert itt a hó és a hideg lesz a legkisebb gondja…

– Miért titkoltad el dr. Bradstone elől, ki vagyok? – Annie szoros lófarokba kötötte göndör haját, miközben Jenn-nel beszélt telefonon.

– Én nem Charlotte Greene-t látom benned.

Annie a szemét forgatta. Jenn nyilván nem, Rafe viszont igen, és utálta, hogy ez ennyire zavarja.

– Egyébként tegnap felhívott – mondta Jenn.

– Elújságolta, hogy találkozott Charlotte Greene-nel?

– Nem. Panaszkodott a hideg miatt, és elmondta, milyen figyelemre méltó vagy.

Figyelemre méltó? Ez jólesett Annie-nek… túlságosan is. Tudta, hogy Rafe csodálatos orvos, és bámulatosan könnyen el lehetett vele beszélgetni, ráadásul pokoli vonzó, de neki itt csak az orvosi képességeire van szüksége.

– Annie? – Jenn hangja feszültnek tűnt. – Ott vagy még?

– Igen.

Az erőltetetten vidám hang elárulta Annie-t, Jenn rögtön le is csapott rá.

– Mi a baj?

Annie lerogyott az ágyára, és a plafont bámulta.

– Semmi. Rafe remek orvos, és…

Összeszorult a torka. Nem ismeri Rafe-et, de meg akarja ismerni – és ez megrémítette.

– Jól néz ki – fejezte be a mondatot Jenn.

Igen, de többről van szó. Szinte biztos volt benne, hogy Rafe tegnap meg akarta ölelni, és ő Blake halála óta most először szerette volna, ha megtörténik. Érezni akarta a teste melegét, azt, hogy röpke időre nincs egyedül. De félelmében elmenekült.

– Igen… ahogy azt minden rajongója tudja. De ennyi. Csak néhány hétig lesz itt.

– Vagyis tökéletes alap egy viszonyhoz.

– Viszony? – Annie-nek tátva maradt szája.

Jenn kuncogása átragadt rá.

– Miért ne? Ő is dögös, te is dögös vagy. – Jenn ismét kuncogott, aztán komoly lett a hangja. – Aggódom érted. Azóta egyedül vagy, amióta…

Blake halála óta.

– Adj neki egy esélyt, Annie. Fogadok, hogy nagyon ügyesen bánik a kezével!

Annie a mobiltelefonját bámulta, aztán kinézett az ablakon. Rafe kint állt, megint kabát nélkül.

– Most leteszem, dr. Freson.

Jenn még mindig nevetgélt, amikor Annie bontotta vonalat.

Sietve felvette a kabátját, és átrohant a kórházon. Ahogy feltépte a bejárati ajtót, majdnem Rafe karjába szaladt. Gyorsan behúzta az épületbe.

– Mit csinál?

Kényszerítette magát, hogy hátralépjen; utálta a vágyat, amely mintha égette volna a bőrét.

– Próbálok csinálni egy jó képet a hegyekről, hogy fel tudjam tölteni a közösségi médiára. Olyan gyönyörűek ezek a hegyek!

Annie a szemét forgatta, és megragadta Rafe hideg kezét.

– Már majdnem lefagytak az ujjai!

Rafe nyelt egyet, amikor Annie puha keze durván megdörzsölte fájó ujjait. Nem akart ilyen sokáig kint lenni, és nem számított rá, hogy ilyen gyorsan a csontjáig hatol a hideg. Mintha tűvel szurkálták volna az ujjait, ahogy kezdett helyreállni a vérkeringése.

Éjjel sokáig feküdt álmatlanul, felidézte a beszélgetésüket Annie-vel, és bánta, hogy nem ölelte meg. Pedig butaság, hiszen alig ismeri. Mégsem tudta kiverni a fejéből az elszalasztott lehetőséget.

– Már újra érzem őket.

Rögtön megbánta a szavait, amikor Annie elengedte a kezét.

– Ez nem egy tévéműsor forgatása, Rafe.

A férfinak pittyegett a telefonja: a rajongók máris reagáltak a posztjára.

– Tudom, Annie.

– Biztos? Akkor legközelebb vegyen fel kabátot és csizmát, ha mindenáron képeket akar posztolni a sarkvidékről. Hacsak nem azt akarja bemutatni, milyen a fagyhalál.

Annie sarkon fordult, de Rafe megállította.

– Annie? – Benyúlt a zsebébe nyúlt, és lenémította a telefonját. – Köszönöm, hogy utánam jött. Többet nem megyek ki kabát nélkül. Megígérem.

Annie bólintott, aztán futólag rámosolygott. Ahogy telt ajka megmozdult, Rafe hátán végigfutott a hideg. Tökéletes ez a nő… de nem neki való. Ez csak ideiglenes munka, és pár hét múlva elutazik.

Mégis, ijesztő volt, mennyire vágyik az ölelésére.

Annie-nek bizsergett a bőre, miközben a kórház hátsó részébe menekült. Csak rövid ideig akarta melegíteni Rafe ujjait, de ha a férfi nem szól, hogy újra érzi őket, tovább fogta volna a kezét.

Egyszerűen csak magányos. A vágy pedig nem azonos a szerelemmel.

Fájdalmasan összeszorult a szíve, ahogy leült az asztalához. Szerelem. Egyetlen esélye volt a szerelemre, borzasztó rövid ideig.

Azóta volt néhány randevúja, de mind katasztrofálisan sikerült. A férfiakat csak a tévés múltja érdekelte, s miután a legutóbbi randipartnere megpróbálta eladni a róluk készült fotókat egy bulvárlapnak, Annie felhagyott a társkereséssel.

A kiképzőtáborban Blake volt az egyetlen, aki belátott a hollywoodi álarc mögé. Nem volt könnyű barátokat szereznie: mindenki puhánynak tartotta, vagy azt gondolta, csak azért lépett be a seregbe, hogy írjanak róla.

Blake-kel olyan elválaszthatatlanok lettek, amennyire ez a hadseregben lehetséges. És annak a napnak az előestéjén, amikor Blake-nek vissza kellett mennie Irakba, még Németországban megkérte a kezét. Annie még egy hete sem viselte az eljegyzési gyűrűt, amikor…

Nem tudta volna megmondani, mióta merenghetett a múlton, amikor egyszer csak enyhén mentolos arcszeszillat csapta meg az orrát: Rafe a válla fölé hajolt, hogy elvegyen egy betegaktát.

– Jól van? – kérdezte félrebillentett fejjel.

– Szuperül.

Rafe a falnak dőlt, és megmozgatta az ujjait.

– Sajnálom, hogy megijesztettem.

– Bocsánat, hogy úgy leszidtam. Végül is a maga ujjai – nevetett Annie.

– Most jött be Mac felesége. Mondtam neki, hogy hazaviheti a férjét, jövő hét végén kell visszajönnie varratszedésre. Mac tett egy szemtelen megjegyzést, hogy mit fog csinálni vele, ha hazamegy.

– Szerencsére Molly kordában tudja tartani. Több mint a fél életüket szerelemben élték le.

– Dr. Masters ilyen romantikus lélek? – Rafe megkocogtatta Annie vállát a mappával.

– Gondolja, hogy az vagyok? És maga?

Rafe felnézett Mac aktájából.

– A szerelem nem tart sokáig, akkor meg minek foglalkozzon az ember a romantikával?

– Ez szomorú.

– Amit szerelemnek nevezünk, az csak annyit jelent, hogy az agy noradrenalint és dopamint termel – vonta meg a vállát Rafe.

Annie arcán olyan kifejezés jelent meg, amit nem tudott értelmezni.

– Nem, az a vágy és a vonzalom. A szerelem sokkal több.

– Akkor mi a szerelem? – Rafe az asztalnak támaszkodott.

– Maga az élet. Mosolyok, vitatkozások, feszültség, öröm… – Annie összeszorította az ajkát. – És fájdalom.

Az utolsót Rafe ismerte, de mielőtt szólhatott volna, Annie folytatta:

– Annak az ígérete, hogy soha nem leszünk egyedül, bármennyire távol is vagyunk egymástól. Egy ember, aki harcol értünk és velünk. Aki mindig minket fog választani. Szóval a szerelem a minden.

– Ez gyönyörű elgondolás – mondta Rafe, és a szíve vadul kalapált.

– De maga nem hisz benne.

– Szeretném, ha igaz lenne… – Bár a bensője fájdalmasan összeszorult, Rafe elmosolyodott. – Nagyon mély beszélgetést folytatunk itt reggel tíz óra előtt, dr. Masters.

Annie halkan megütögette a betegakták kupacát.

– Pedig lesz munka bőven. Szerintem a legtöbb nő a városban azt szeretné, ha megvizsgálná.

– Annie…

Megszólalt a csengő, és Annie az ajtóhoz ment.

– Enyém Mrs. Anderson, magáé Mrs. Hillard.

– Kicsit magas a vérnyomása, Mrs. Hillard.

– Igazán? – Az asszony megérintette az orvos karját, és előrehajolt. – És minek fog öltözni az őszi karneválon?

Rafe kedvesen megsimogatta Mrs. Hillard ráncos kezét, és komoly hangon kérdezte:

– Gyakran fordul elő magas vérnyomás a családjában?

– Nem tudom. A karneválon… mi szeretne lenni?

Rafe megdörzsölte az arcát, próbált türelmes maradni.

– Nem tudok semmit a karneválról, de szívesen beszélgetek róla, miután beszéltünk a vérnyomásáról. A magas vérnyomás növeli a szívroham, a szívelégtelenség, a szervi elégtelenség és a stroke kockázatát. Ez komoly dolog.