A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Emily St. John Mandel: The Glass Hotel

Alfred A. Knopf, 2020, New York

Fordította: Körmendi Ágnes

Tördelte: Kovács Mária

Korrektúra: Kótai Kata

Borítóterv: Mel Four / Picador Art

Department Photograph © Jesse Morrow / Stocksy

Copyright © 2020 by Emily St. John Mandel

All rights reserved.

Published in the United States by Alfred A. Knopf,

a division of Penguin Random House LLC, New York.

Hungarian translation © Körmendi Ágnes, 2023

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2023

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

ISBN 978-963-566-558-7

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Cassiának és Kevinnek

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

1. Vincent az óceánban

2. Mindig hozzád jövök

3. A szálloda

4. Esti mese

5. Olivia

MÁSODIK RÉSZ

6. Az ellenlét

7. Tengerjáró

8. Az ellenlét

9. Esti mese

HARMADIK RÉSZ

10. Az irodai kórus

11. Tél

12. Az ellenlét

13. Árnyékország

14. Az irodai kórus

15. A szálloda

16. Vincent az óceánban

Első rész

1.

Vincent az óceánban

2018. december

1

A végén kezdem: zuhanok a hajótest mellett a vihar vad sötétjében, az esés döbbenete elakasztja a lélegzetem, a kamerám elszáll az esőn át…

2

Seperj fel engem. Ablakra firkált szavak, tizenhárom éves koromból. Hátraléptem, és hagytam, hadd csússzon ki a kezemből a filc, még most is emlékszem a pillanat mámorára, olyan érzés volt, mintha fény csillanna a szilánkká morzsált üvegen a mellkasomban…

3

Felértem a felszínre? A hideg megsemmisít, a hideg kitölt mindent…

4

Különös emlék, a parton állok Caiette-ben, tizenhárom éves vagyok, a vadiúj videókamera furcsa és hűvös a tenyeremben, ötperces időközönként filmezem a hullámokat, és ahogy filmezek, hallom a saját hangom, azt suttogja, „haza akarok menni, haza akarok menni, haza akarok menni”, pedig hát hol lennék otthon, ha nem ott?

5

Hol vagyok? Nem a tenger mélyén, nem is kinn belőle, már nem érzem a hideget sem, se semmi mást, tudom, hogy ez itt egy határ, de azt nem, melyik oldalán vagyok, és mintha szabadon mozoghatnék az emlékeim között, ahogy egyik szobából a másikba megy az ember…

6

– Isten hozta a fedélzeten – mondta a harmadtiszt, amikor legelőször felszálltam a Neptune Cumberlandre. Amikor ránéztem, valami eszembe jutott, és arra gondoltam, Te…

7

Nincs több időm…

8

Látni akarom a bátyám. Hallom, beszél hozzám, hívnak a róla szóló emlékeim. Csak erre összpontosítok, és hirtelen egy keskeny utcán állok a sötétben, az esőben, egy idegen városban. Egy alak roskad a szemközti kapualjba, és vagy tíz éve nem láttam a bátyám, de tudom, hogy ő az. Paul felnéz, és van még időm felfogni, milyen rettenetesen fest, csontsovány, szétcsúszott, és ő is meglát, de ekkor a semmibe villan az utca…

2.

Mindig hozzád jövök

1994 és 1999

1

1999 végén Paul pénzügyet tanult a torontói egyetemen, amit diadalként illett volna megélnie, de semmi sem stimmelt. Régebben úgy gondolta, a zeneszerzés lesz a fő szakja, de pár évvel ezelőtt eladta a szintetizátorát egy rossz időszakban, és az anyja még csak megfontolás tárgyává sem tett volna egy ilyen értelmetlen diplomát, amiért jó néhány méregdrága elvonókúra után Paul sem tudott igazán haragudni rá, úgyhogy felvette a pénzügyet, hiszen elméletben ez gyakorlatias és lenyűgözően felnőtt irányvonalat képviselt – Ide less, a piacokról tanulok és a pénzforgalomról! –, csak egy hiba csúszott ebbe a zseniális tervbe, mégpedig, hogy végzetesen érdektelennek tartotta a témát. Az évszázad a végét járta, és Paulnak megvoltak a maga sérelmei.

Arra számított, hogy legalább be tud majd surranni egy valamirevaló társaságba, de az a gond azzal, ha az ember kiesik a világból, hogy a világ megy tovább a maga útján, és a mindent felemésztő anyaggal töltött idő, a lélekölő áruházi melóban töltött idő, amikor próbált nem is gondolni az anyagra, és a kórházakban és elvonókon töltött idő összeadódott, és Paul már huszonhárom éves volt, és még többnek tűnt. A tanév első pár hetében még elment bulizni, de sosem tudott könnyedén beszédbe elegyedni idegenekkel, és mindenkit nagyon fiatalnak látott. Már a negyedéves vizsgákon is rosszul szerepelt, így hát október végére minden idejét vagy a könyvtárban töltötte – olvasott, próbálta megszeretni a pénzügyet, próbált megkapaszkodni valahogy –, vagy a szobájában, míg a város egyre hidegebb lett körülötte. Egyszemélyes szobája volt, mert az anyjával kevés dologban értettek egyet, de mindketten úgy gondolták, katasztrofális lenne, ha Paul szobatársat kapna, és a szobatárs ópiumszármazékokkal élne, úgyhogy szinte mindig egyedül volt. A szoba olyan kicsi volt, hogy Paulnak csak az ablaknál ülve nem volt klausztrofóbiája. Ritkán és felületesen érintkezett másokkal. A látóhatáron egyre jobban közelgett a féléves vizsgák sötét fellege, de a felkészülés reménytelennek tűnt. Próbált a valószínűség-elméletre fókuszálni, a diszkrét idejű martingálokra, de a gondolatai minduntalan elkalandoztak a zongoradarab felé, amiről maga is tudta, hogy sosem fejezi be, teljesen szokványos C-dúr alap volt, épp csak megbillentette pár moll futam.

December egyik első napján ugyanakkor végzett a könyvtárban, mint Tim, akivel két közös órája is volt, és aki szintúgy az előadóterem hátsó sorában szeretett ülni.

– Csinálsz valamit ma este? – kérdezte Tim. Jó ideje ez volt az első alkalom, hogy bárki bármit kérdezett Paultól.

– Abban reménykedtem, találok valahol egy jó kis koncertet. – Ez eszébe sem jutott, mielőtt kimondta volna, de úgy volt vele, egész jó irányba terelné az estét. Tim kicsit felvidult. Eddig csak egyszer beszéltek, akkor is zenéről.

– Meg akartam nézni ezt a Baltica nevű bandát – mondta Tim –, de a vizsgákra kell készülnöm. Hallottál róluk?

– A vizsgákról? Aha, azt hiszem, bukom mindet.

– Nem, a Balticáról! – Tim zavartan pislogott. Paulnak beugrott, hogy ez már legutóbb is feltűnt neki: Tim láthatóan nem értette a viccet. Mintha csak egy más bolygóról szalasztott antropológussal beszélgetne. Paul arra gondolt, ez talán jó kiindulópont lehetne, hogy összebarátkozzanak, de el sem tudta képzelni, hogyan vágna bele a beszélgetésbe – nem tudtam nem észrevenni, hogy te is éppúgy kilógsz innen, mint én, mi lenne, ha összevetnénk a tapasztalatainkat? –, és különben is, Tim már bele is veszett a sötét, késő őszi estébe.

Paul felmarkolt az egyetemi menza melletti újságosládákról pár alternatív programajánló füzetet, és visszasétált a szobájába, ahol feltette Beethoven V. szimfóniáját társaságul, aztán addig nézegette a programokat, amíg rá nem akadt a Balticára, kései koncertidőpontra voltak betéve egy helyen, amiről Paul sosem hallott, lenn a Queen és a Spadina sarkán. Mikor járt utoljára élő koncerten? Felzselézte a haját, aztán lefésülte, meggondolta magát, és újra felzselézte, felpróbált vagy három pólót, és elindult, még mielőtt tovább variált volna, undorodott a saját határozatlanságától. Egyre hűvösebb lett, de a gondolatait is kitisztította a hideg levegő, és a testmozgás is azon terápiás javaslatok közé tartozott, amiket eddig hanyagolt, így hát a séta mellett döntött.

A klub egy pincehelyiség volt egy gót ruhabolt alatt, meredek lépcsők vezettek le. Amikor meglátta, Paul pár percre megállt a járdán, mert félt, hogy kiderül, ez itt egy gót klub – mindenki kiröhögi majd a farmerét meg a galléros pólóját –, de a kidobó mintha észre sem vette volna, és a közönségnek is csak hozzávetőleg a fele volt vámpír. A Baltica egy trió volt: egy basszusgitáros srác, egy másik fiú, aki a szintetizátorához kötött, kifürkészhetetlen elektronikai vackait bűvölte, és egy lány elektromos hegedűvel. Amit a színpadon csináltak, sokkal kevésbé emlékeztetett zenére, mint egy meghibásodott rádió sípolására, csupa furcsa sistergés, egymástól elszakadt hangok, az a fajta szétszórt, ambient zene, amit Paul megátalkodott Beethoven-rajongóként sosem értett, de a lány gyönyörű volt, úgyhogy nem is zavarta, hogy a zenét nem élvezi, mert legalább a látványban örömét lelte. A lány nekidőlt a mikrofonnak, és azt énekelte, hogy „Mindig hozzád jövök”, de volt rajta egy kis visszhang is, mert a szintetizátoros srác rátaposott egy pedálra, szóval inkább úgy hangzott, hogy

Mindig hozzád jövök, hozzád jövök, hozzád jövök

– és keményen diszharmonikus volt, a hang, a szintetizátor pittyegése, a fel-felreccsenő elektromos zörejek, de aztán a lány felemelte a hegedűt, és kiderült, hogy ez hiányzott eddig. Ahogy végighúzta rajta a vonót, mintha hidat emelt volna a recsegésszigetek közé, és Paul már hallotta is, hogyan illik ez az egész egybe, a hegedű, a zörejek és a basszusgitár árnyékszerű lüktetése; egy pillanatra izgalmas volt, aztán a lány leengedte a hegedűt, és a zene ismét egymáshoz nem illő elemekre esett szét, Paul pedig megint csak azon kapta magát, hogy igazán nem érti, hogyan hallgathatja bárki is ezt a vacakot.

Később, amikor már az együttes tagjai is a bárban iszogattak, Paul kivárta, hogy a hegedűs senkivel se beszéljen épp, és rárepült.

– Bocs – kezdte –, csak azt akarom mondani, hogy imádom a zenéteket.

– Köszi – mondta a hegedűs lány. Elmosolyodott, de zártan, óvatosan, ahogy a kivételesen szép lányok szokták, tudva, ezután mi jön.

– Fantasztikus volt – fordult Paul a basszusgitároshoz, hogy kikerülje az elvárásokat, és kibillentse a lányt az egyensúlyból.

– Kösz, haver. – A basszusgitáros olyan szélesen vigyorgott, hogy Paul arra gondolt, alighanem be van tépve.

– Amúgy Paul vagyok.

– Theo – válaszolta a basszusgitáros. – Ők pedig Charlie és Annika.

Charlie, a billentyűs biccentett, és felemelte a sörét. Annika a pohár pereme fölött leste Pault.

– Kérdezhetek valami nagyon furcsát? – Paul rettenetesen vágyott rá, hogy viszontláthassa Annikát. – Elég új vagyok a városban, és nem találtam egyetlen jó táncolós helyet sem.

– Menj csak el a Richmond Streetre, és fordulj balra – mondta Charlie.

– Nem, úgy értem, voltam már pár helyen, csak nem nagyon találtam semmit, ahol ne lenne szar a zene, és arra gondoltam, ti talán tudnátok ajánlani valamit…

– Ja, értem. – Theo felhajtotta a maradék sört. – Ja, próbáld meg a System Soundot.

– De hétvégén maga a pokol – tette hozzá Charlie.

– Ja, haver, hétvégén ne menj le. De kedd este elég jó szokott lenni.

– Aha, a kedd esték a legjobbak – mondta Charlie is. – Hova valósi vagy?

– A kertváros mélyéről jövök – válaszolta Paul. – Kedd este a Systemben, oké, köszi, megnézem. – Annikára nézett, és hozzátette: – Talán valamikor összefutunk ott. – Gyorsan elfordult, nehogy látnia kelljen, mennyire nem érdekli a lányt, de az érzés így is jeges szélként marta a hátát egészen az ajtóig.

Kedden, a vizsgák után – három hármas, egy hármas alá, próbaidő a kicsapás előtt – Paul lement a System Soundbarba, és magában táncolt. Nem igazán jött be neki a zene, de jó érzés volt ott állnia a tömegben. Az ütem elég összetett volt, és nem tudta, hogyan táncolhatna rá, úgyhogy csak előre-hátra lépkedett, sörrel a kezében, és próbált nem gondolni semmire. Nem ez a klubozás lényege? Alkoholba és zenébe fojtani a gondolatokat? Reménykedett benne, hátha Annika is itt lesz, de nem látta sem őt, sem a másik két balticás arcot a tömegben. Végig őket kereste, és ők végig máshol voltak, míg aztán vett egy kis zacskó élénkkék tablettát egy rózsaszín hajú lánytól, mert az eki nem heroin volt, és nem számított, de valami nem stimmelt a bogyókkal, vagy valami nem stimmelt Paullal: az egyiket félbeharapta és lenyelte, csak egy fél bogyót, és nem érzett semmit sem, úgyhogy utánaküldte a másik felét egy kis sörrel, és erre úszni kezdett az egész terem, teljesen leizzadt, a szíve összevissza vert, és egy másodpercre azt hitte, meghal. A rózsaszín hajú lány eltűnt. Paul talált egy padot a fal mellett, és leroskadt rá.

– Hé, haver, jól vagy? Minden rendben? – Valaki ott térdelt előtte. Egész sok idő telhetett el. A tömegnek nyoma sem volt. Felkapcsolták a lámpákat, és borzalmas volt a fény, az egész Systemet lepukkant teremmé változtatta. Meghatározhatatlan eredetű tócsák csillogtak mindenfelé a tánctéren. Egy kiégett tekintetű, agyonpiercingelt, idősebb fickó járkált fel-alá egy szemeteszsákkal, hogy felszedje a poharakat és az üvegeket, és az addig hangosan bömbölő zene után szinte harsogott a semmi, a csend. A Paul előtt térdelő fickó a klub menedzsere lehetett, a kötelező farmer / Radiohead póló / blézer kombóban, amit az efféle klubok menedzserei viseltek.

– Ja, minden rendben – motyogta Paul. – Bocs, azt hiszem, kicsit sokat ittam.

– Nem tudom, mit toltál, haver, de nagyon nem áll jól neked – jegyezte meg a menedzserforma fickó. – Záróra van, húzz innen!

Paul imbolyogva felállt és kiment, és már az utcán volt, amikor eszébe jutott, hogy a kabátja a ruhatárban maradt, de addigra bezárták mögötte az ajtót. Úgy érezte magát, mint akit megmérgeztek. Öt üres taxi is elhúzott előtte, mire a hatodik végre megállt neki. A taxis egy leereszkedő stílusú antialkoholista volt, aki a kollégiumhoz vezető úton végig az ital veszélyeiről prédikált Paulnak. A fiú bármit megadott volna azért, hogy bedőlhessen végre az ágyába, így hát ökölbe szorította a kezét, és egy szót sem szólt, amíg a taxi meg nem állt a kollégiumtól nem messze. Akkor fizetett – borravalót persze nem adott –, és beolvasott a taxisofőrnek, hogy kurvára ne baszogassa ilyesmivel, és húzzon vissza a picsába Indiába.

– Ide figyeljen, tisztázni akarom, hogy azóta már más ember vagyok – mondta Paul egy utahi elvonón a szakembernek húsz évvel később –, csak próbálom őszintén megfogalmazni, akkoriban ki voltam.

– Bangladesből jöttem, te rasszista seggfej – válaszolta a taxisofőr, és ott hagyta Pault az út szélén. A fiú óvatosan térdre ereszkedett, és hányt. Eltámolygott a kollégiumig, egyre csak azon csodálkozva, micsoda katasztrófa ez az egész. Esélytelenként, szinte a semmiből sikerült bejutnia egy kiváló egyetemre, és még az első év decembere sem telt el, máris vége volt az egésznek. Az első félév végén már bukásra állt. „Meg kell acéloznod magad a csalódás ellen”, mondta neki egyszer egy terapeutája, de Paul egész életében nem tudta magát megacélozni, mindig is épp ez volt a gond.

Tekerjünk át gyorsan két hetet, essünk túl a téli ünnepkör eseménytelenségén – az anyja terapeutája azt javasolta a páciensének, távolodjon el kissé a fiától, áldozzon magára egy kis időt, hagyja, hogy Paul felnőttként éljen, és a többi, így hát az anyja felutazott karácsonyra Winnipegbe a testvéréhez, és Pault nem hívta. A fiú a szobájába zárkózva, egyedül töltötte az ünnepet, csak az apját hívta fel egy rövid és esetlen beszélgetés erejéig, amit persze szokás szerint végighazudott, és ez így ment egész december 28-áig, a karácsony és szilveszter közti, döglött hét abszolút mélypontjáig, amikor is végül felöltözött, és visszaballagott a System Soundbarba egy újabb kedd estére, hátrazselézett hajjal, gondosan legombolt ingben, amit direkt erre az alkalomra vett. Ugyanaz a farmer volt rajta, mint amikor legutóbb ott járt, és eszébe sem jutott, hogy az első zsebében még mindig ott az a kis tasaknyi kék bogyó, amíg a klubba nem ért.

Besétált a Systembe, és ott voltak a balticás arcok, Annika, Charlie és Theo, ott álltak egy kupacban a pultnál. Valószínűleg nemrég tudhattak le egy koncertet a közelben. Mintha égi jel lett volna. Lehetséges, hogy Annika tovább szépült, mióta Paul nem látta? Elképzelhetőnek tűnt. A fiú egyetemi pályája a végéhez közeledett, de elég volt a lányra néznie, hogy új valóságot lásson maga előtt, új élet képe bontakozzon ki előtte. Úgy vélte, tárgyilagosan nézve sem fest rosszul. Zeneileg egészen tehetséges. Talán a múltja is érdekes lehet. A valóságnak nyílt egy olyan változata, amiben Annikával járt, és több szempontból is sikeresnek számított, még ha az iskolai létet nem is neki találták ki. Visszamehet egy boltba dolgozni, és ezúttal akár komolyabban is veheti, rendesen megélhet belőle.

– Figyeljen – mondta húsz évvel később Utahban a szakembernek –, azóta nyilván volt időm alaposabban átgondolni az egészet, és persze rég rájöttem, hogy ez a fajta gondolkodás tiszta hülyeség volt, és rettenetesen énközpontú, de Annika olyan gyönyörű volt, hogy csak arra tudtam gondolni, vele kimászhatok ebből az egészből¸ úgy értem, vele kimászhattam volna abból, hogy egy rakás szerencsétlenségnek éreztem magam…

Most vagy soha, gondolta Paul, és hirtelen támadt elszántsággal odament a pulthoz.

– Helló – üdvözölte Theo. – Te vagy az. Te vagy az a srác.

– Megfogadtam a tanácsodat – válaszolta Paul.

– Milyen tanácsot? – kérdezte Charlie.

– System Soundbar, keddenként.

– Ja, oké – mondta Charlie. – Persze, tényleg.

– Örülök, hogy látlak, haver – mondta Theo, és Pault egészen átmelengette a megjegyzés. Rámosolygott mindhármukra, különös tekintettel Annikára.

– Szia – köszönt a lány is. Nem volt barátságtalan, de még mindig ott volt a hangjában az az idegesítő óvatoskodás, mintha arra számított volna, hogy mindenki csak randizni akarja hívni, bár persze Paul is épp ezt tervezgette.

Charlie épp Theónak mondott valamit, akinek le kellett hajolnia, hogy jól hallja. (Charlie Wu rövid portréja: alacsony, szemüveges srác, semmitmondó, irodakompatibilis hajjal, farmerben, fehér ingben; zsebre tett kézzel ácsorgott, Paul nem látta a szemét, mert a szemüvege visszatükrözte a klub fényeit.)

– Figyu – mondta Paul Annikának. A lány ránézett. – Tudom, hogy nem ismersz, de szerintem irtó szép vagy, és azon gondolkoztam, hogy meghívhatnálak-e vacsorára valamelyik nap…?

– Köszi, de nem – válaszolt a lány. Theo figyelme Charlie-ról Paulra siklott, minden idegszálával rá összpontosított, mintha csak attól tartott volna, hogy közbe kell lépnie, és Paul abszolút értette: tök jó estéjük volt, amíg Paul be nem toppant. Paul volt a gond. Charlie a szemüvegét törölgette, láthatóan fel sem tűnt neki az egész, csak bólogatott a zenére, ahogy a lencsét dörzsölte.

Paul mosolyt erőltetett az arcára, és megvonta a vállát.

– Oké – mondta –, semmi gond, egyáltalán nem probléma, de úgy voltam vele, megkérdeznem csak nem árt…

– Megkérdezni sosem árt – helyeselt Annika.

– Bírjátok az ekit? – kérdezte Paul.

– Nem tudom – mondta húsz évvel később a szakembernek –, igazság szerint egyáltalán nem tudom, mi járt a fejemben, ez az emlék az agyamban csak egy nagy, ijesztő lyuk, nem is tudtam, mit akartam mondani, mielőtt kimondtam…

– Nekem nem igazán jön be – folytatta Paul, mert most már mind a hárman őt nézték –, mármint nincs vele semmi bajom, ha valaki tolja, csak nekem nem jön be, de a húgomtól kaptam egy adaggal. – Felvillantotta a tenyerében a kis zacskót. – Eladni nem nagyon akarom, az sem a stílusom, de tök nagy pazarlásnak érezném csak úgy lehúzni a vécén, szóval eszembe jutott.

Annika elmosolyodott.

– Szerintem ugyanilyet próbáltam ki múlt héten – jegyezte meg. – Pont ilyen színe volt.

– Érthető, ugye, hogy miért nem mondtam még el ezt a sztorit senkinek? – fejtegette Paul a szakembernek húsz évvel a System Soundbar után. – De nem tudtam, hogy a bogyókkal van gond. Azt hittem, csak én reagáltam rájuk rosszul, talán mert a szervezetem totál szét volt cseszve attól, hogy épp csak leállóban voltam az opioidokkal meg minden, eszembe sem jutott, hogy mindenki, aki kipróbálja ezeket a bogyókat, rosszul lesz vagy bármi, az meg pláne nem, hogy…

– Szóval ha kell, nektek adom – fejezte be, és a társaságra nézett, ami az élete során megismert összes többi társasághoz hasonlóan kivetette magából, és Annika elmosolyodott, és elvette a kezéből a kis zacskót. – Akkor majd legközelebb – mondta Paul mindenkinek, de legfőképp a lánynak címezve, mert néha a köszi, nem csak azt jelenti, hogy most épp nem, de talán máskor, bár a bogyók, a bogyók, a bogyók…

– Köszi – mondta a lány.

– Csak ahogy reagált – magyarázta Paul a szakembernek. – Látom, hogy néz maga rám, de én tényleg azt hittem, ugyanezt a bogyót próbálta előző héten, épp, ahogy mondta, és ahogy mosolygott, arra gondoltam, biztos jó cucc volt, láthatóan tényleg bejött neki, szóval ami velem történt, amikor kipróbáltam, az egyértelműen csak valami szokatlan hatásnak tűnt, mondom, nem olyasminek, ami feltétlenül… Hallgasson már meg, tudom, hogy ismétlem önmagam, de meg kell értenie, hogy nem tudhattam előre, mármint értem, ez milyen gyengén hangzik, de komolyan fogalmam sem volt róla…

Miután Paul otthagyta őket, Annika bevett egy bogyót, a másik kettőt pedig Charlie-nak adta, akinek fél órára rá megállt a szíve a táncparketten.

2

Visszanézve könnyű lekicsinyelni az Y2K hisztériát – egyáltalán, emlékszik még rá bárki is? –, de akkoriban reálisnak tűnt a teljes összeomlás veszélye. A szakértők szerint, amint elüti az óra az éjfélt 2000. január 1-én, leolvadhatnak az atomerőművek, a meghibásodott számítógépek pedig interkontinentális rakétákat lőhetnek át az óceánon, az áramellátás összeomolhat, és repülőgépek hullhatnak az égből. De Paul világa már így is összeomlott, ennek megfelelően három nappal Charlie Wu halála után a vancouveri reptér érkezési csarnokában állt egy telefonfülkében, és a féltestvérét próbálta utolérni, a húgát, Vincentet. Volt még annyi pénze, hogy elszökjön Torontóból, de másra már nem futotta, az volt hát a terve, hogy a nagynénje, Shauna jóindulatára bízza magát, ha már ködös gyermekkori emlékei szerint a nő egy hatalmas házban lakott, rengeteg vendégszobával. Vincentet ugyan nem látta vagy öt éve, amikor a lány tizenhárom volt, Paul meg tizennyolc, és Vincent anyja épp akkoriban halt meg, Shaunával pedig mikor találkozott utoljára? Tizenegy éves korában? Ezen rágódott, miközben a telefon vég nélkül csengett ki a nagynénje házában. Egy párocska sétált el mellette, egyforma pólójuk volt, Úgy bulizz, mintha még 1999-et írnánk, és Paulnak csak most jutott eszébe, hogy szilveszter van. A legutóbbi hetvenkét óra olyan volt, mint egy hallucináció, egy rossz álom. Alig aludt. A nagynénjének nem volt üzenetrögzítője sem. A fizetős telefon alatti polcon volt egy telefonkönyv is, és Paul valahogy megtalálta benne a jogi irodát, ahol Shauna dolgozott.

– Paul! – szólt a kagylóba a nagynénje, miután a fiú átverekedte magát a titkárnőjén. – Micsoda kellemes meglepetés! – Gyengéd volt a hangja, óvatos. Vajon mit hallhatott? Paul biztos volt benne, hogy egyszer-egyszer azért szóba került a neve beszélgetés közben. Paul? Már megint elvonón van. Igen, már hatodszorra.

– Sajnálom, hogy munka közben zavarlak. – Paulnak szúrt a szeme. Elképesztően és végtelenül sajnált mindent. (Próbált nem is gondolni rá, ahogy Charlie Wu ott hevert a hordágyon a System Soundbarban, és a karja ernyedten lógott a földre.)

– Ó, egyáltalán nem zavarsz. Csak azért hívtál, hogy beszéljünk, vagy…?

– Vincentet próbálom utolérni – mondta Paul –, de valamiért nem veszi fel nálad a telefont, szóval eszembe jutott, hogy megkérdezzem, most akkor saját száma van, vagy…?

– Egy éve elköltözött tőlem. – Nagynénje hangjának semleges kimértsége alapján nem épp barátságban váltak el.

– Egy éve? Még csak tizenhat volt!

– Tizenhét – javította ki a nagynénje, mintha ez bármit számított is volna. – Egy caiette-i barátnőjével költöztek össze, valami kislánnyal, aki feljött a városba. Közelebb lakott a munkahelyéhez.

– Megvan a száma?

Megvolt.

– Ha beszélsz vele, mondd meg neki, hogy puszilom – tette hozzá Shauna.

– Nem tartjátok a kapcsolatot?

– Tartok tőle, hogy meglehetősen feszült hangulatban váltunk el.

– Azt hittem, rád van bízva – mondta Paul. – Nem te vagy a gondviselője?

– Paul, Vincent már nem tizenhárom éves. Nem szeretett nálam lakni, nem szeretett iskolába járni, és ha több időt töltöttél volna vele, tudnád, hogy Vincentet megpróbálni rávenni bármire is, amit nem szeretne, falra hányt borsó. Most viszont, ha nem gond, rohannom kell egy tárgyalásra. Vigyázz magadra!

Paul csak állt, a telefon sípolását hallgatta, kezében a beszállókártya, a kártya hátán Vincent sietve felkapart száma. Eddig arról álmodozott, a rengeteg vendégszoba egyike őt is elnyeli, de egyre ingoványosabb volt a lába alatt a talaj. A fejhallgatója a nyakában lógott, enyhén remegő kézzel feltette a helyére, és rányomott a discmanjén a lejátszásra, hagyta, hadd nyugtassák meg a Brandenburgi versenyek. Csak akkor hallgatott Bachot, ha beleőrült a rend iránti vágyba. Ez a zene vezet Vincenthez, gondolta, és elindult, hogy keressen egy buszt, ami beviszi a városba. Miféle lakásban lakhat Vincent, és kivel? Egyetlenegy barátnőjére emlékezett csak, Melissára, és rá is csak azért, mert ott volt, amikor Vincent összehozta azt a graffitit, amiért felfüggesztették az iskolában:

Seperj fel engem. Üvegmaró pasztával felfirkált szavak az iskola egyik északi ablakán, a filc még remegett egy kicsit Vincent kesztyűs kezében. Tizenhárom éves volt, Port Hardyban voltak, Brit Columbiában, a Vancouver-sziget legészakibb csücskén, de valahogy még ez a hely sem lehetett olyan elhagyatott, mint ahol Vincent valójában lakott. Paul túl későn fordult be a középiskola sarkán ahhoz, hogy megállítsa a húgát, de még épp időben, hogy lássa, mit tett, és most mind a hárman – Vincent, Paul, Melissa – csendben álltak, és nézték, ahogy vékonyka savcsíkok folynak le az üvegen a vaskos betűkről. A szavakon túl az üres padsorok és székek árnyékába fulladt a sötét tanterem. Ki tudja, Vincent honnan szerezte a bőr férfikesztyűt, amit most lerángatott, és a letaposott, téli fűbe ejtett. A kesztyű döglött patkányként hevert. Paul csak állt, és hasznavehetetlenül tátogott. Melissa idegesen vihorászott.

– Mégis mit képzelsz, mit csinálsz? – Paul próbált szigorúnak hangzani, de ő maga is hallotta, milyen vékonyka és bizonytalan a hangja.

– Csak tetszett ez a kifejezés – válaszolta Vincent. Pault a hideg rázta ki attól, ahogy az ablakot nézte. Az épület túloldalán dudálni kezdett az iskolabusz.

– Majd a buszon megbeszéljük – mondta Paul, bár mind a ketten tudták, hogy egyáltalán nem fognak róla beszélni, mert Paulnak nem volt valami nagy tekintélye.

Vincent meg sem mozdult.

– Mennem kéne – jegyezte meg Melissa.

– Vincent – szólt rá a húgára Paul –, ha lekéssük a buszt, akkor stoppolhatunk egész Grace Harbourig, utána pedig fizethetjük a vízitaxit!

– Tök mindegy – morogta Vincent, de követte a bátyját a várakozó iskolabuszhoz. Melissa elöl ült a sofőr mellett, és látványosan nekikezdett már a leckéjének, de azért lopva felnézett, amikor elmentek mellette. Szótlanul zötyögtek vissza a busszal Grace Harbourig, ahol már várt rájuk a postahajó, hogy átvigye őket Caiette-be. A hajó megkerülte a félszigetet, és Paul elszántan bámulta az új szálloda hatalmas építkezését, a felhőket, Melissa tarkóját, a fákat a parton, bármit, csak ne kelljen lenéznie a víz mélyére, semmi sem volt odalenn, amire szívesen gondolt volna. Vincentre pillantva megkönnyebbülten látta, hogy a lány sem néz a vízre. A sötétedő eget leste. A félsziget túlsó felén volt Caiette. Még Port Hardy is igazi világvárosnak tűnt hozzá képest: huszonegy ház állt a víz és az erdő közé szorulva, a helyi infrastruktúra pedig kimerült egy útban, amelynek mindkét vége zsákutca volt, egy 1850 körül épített, kis templomban, egy egyszobás postahivatalban, és egy bezsaluzott, egytermes általános iskolában – a nyolcvanas évek közepe óta nem volt annyi gyerek, hogy fenntartsák az iskolát –, és egy darab mólóban. Amikor a hajó megállt Caiette-ben, felsétáltak a domboldalon a házba. Apa és nagyi már a konyhaasztalnál várták őket. Normális esetben nagyi Victoriában élt, Paul pedig Torontóban, de abnormális időket éltek. Vincent anyja két héttel azelőtt tűnt el. Valaki üresen sodródva találta meg a kenuját.

– Melissa szülei felhívták az iskolát – mondta apa. – Az iskola meg felhívott engem.

Becsületére legyen mondva, Vincentnek arcizma sem rezzent. Leült az asztal mellé, keresztbe fonta a karját, és várt, míg Paul feszengve nekitámaszkodott a tűzhelynek, és a családját nézte. Neki is az asztalhoz kéne ülnie? Mint felelősségteljes báty, és a többi? Szokás szerint és mint mindig, most sem tudta, mit kéne tennie. Ahogy apa és nagyi Vincentre néztek, abból Paul kihallotta, amit egyikük sem akart kimondani Vincent vadonatúj, kék hajáról, egyre rosszabb jegyeiről, a fekete szemhéjtusról, a bénító veszteségről, ami érte.

– De miért írtad azt az ablakra? – kérdezte apa.

– Nem tudom – jött a halk válasz.

– Melissa találta ki?

– Nem.

– De hogy jutott eszedbe?

– Nem tudom, hogy jutott eszembe. Csak tetszettek a szavak. – Megfordult odakinn a szél, az eső kopogva verte a konyhaablakot. – Ne haragudj – mondta Vincent. – Tudom, hogy hülyeség volt.

Apa azt mondta Vincentnek, hogy egész jövő hétre felfüggesztették, és hogy sokkal hosszabb időről lett volna szó, ha az iskola nem tesz engedményeket. A lány megjegyzés nélkül hallgatta végig, aztán felkelt, és felment a szobájába. Csend borult a konyhára, Paul, apa és nagyi csak hallgatták, hogyan dobog a lépcsőn a lába, hogyan húzza be maga után halkan az ajtót, aztán Paul is odament a másik kettő mellé az asztalhoz – a felnőtt asztalhoz, járt egyre a fejében –, és senki sem hívta fel a figyelmét arra a nyilvánvaló tényre, hogy ha már állítólag azért jött haza Torontóból, hogy vigyázzon a húgára, abban feltehetően annak is benne kéne foglaltatnia, hogy ne hagyja, hogy letörölhetetlen graffitit marasson az iskolaablakokra. Miért is hitte azt, hogy segíthet? Ezt sem hozta fel senki sem, csak csendben ültek, és hallgatták, ahogy az esővíz lecsöpög a vödörbe, amit apa a konyha sarkába tett. Vincentet csak egy szellőzőnyílás képviselte, de mintha sem apa, sem nagyi nem lett volna tisztában vele, hogy az a lány hálószobájába vezet.

– Na – jegyezte meg végül Paul, kétségbeesetten keresve a kiutat a helyzetből –, szerintem felmegyek, és megcsinálom a leckém.

– Hogy állsz vele? – kérdezte nagyi.

– A sulival? Jól – válaszolta Paul. – Jól megy.

Mind azt hitték, milyen nemes áldozatot hozott, hogy az összes torontói barátját hátrahagyva kiköltözött ide, hogy itt fejezze be a középiskolát, csak azért, hogy itt legyen a húgának, de ha valamennyire is figyeltek volna, vagy ha beszélőviszonyban lettek volna az anyjával, akkor tudták volna, hogy a régi sulijába úgysem vennék vissza, és hogy az anyja kidobta otthonról. De muszáj, hogy valaki feltétlenül tiszteletre méltó vagy rémes legyen? Tényleg ilyen kétállásúnak kell lennie az életnek? Lehet egyszerre két ellentétes dolog is igaz, mondta magának. Önmagában az, hogy a mostohaanyád feltételezett halálát arra használtad, hogy újrakezdd az életed, nem jár azzal, hogy ne tehetnél közben jót, ne állhatnál a húgod mellett, vagy ilyesmi. Nagyi szenvtelenül méregette – lehetséges, hogy beszélt az anyjával? –, de apa próbálta rávenni magát valami nagy bejelentésre, és ez lassú folyamat volt, először csak fészkelődött a székében, meg-megköszörülte a torkát, félig a szájához emelte a teásbögrét, aztán megint visszatette, így hát Paul és nagyi nem nézhettek tovább farkasszemet, ki kellett várniuk, hogy ő beszéljen. A gyász felruházza az embert valami komolysággal.

– Nemsokára vissza kell mennem dolgozni – mondta apa. – Nem vihetem magammal a táborba.

– És mit javasolsz? – kérdezte nagyi.

– Arra gondoltam, átküldeném a húgomhoz.

– Mindig is utáltad a húgodat. Esküszöm, már akkor veszekedni kezdtetek Shaunával, amikor még csak kétéves voltál, ő meg újszülött.

– Néha az agyamra megy, de rendes ember.

– Heti százezer órát dolgozik – jelentette ki nagyi. – Nem lenne jobb Vincentnek, ha inkább a közelben keresnél munkát?

– A közelben nincs semmi – válaszolta apa. – Olyasmi egyáltalán nincs, amiből megélnénk.

– És az új hotel?

– Az új hotelt még legalább egy évig építik, és egyáltalán nem értek az építkezésekhez. De figyelj, nem csak arról van szó… – Egy pillanatra elhallgatott, és a teájába mélyedt. – Az anyagi megfontolásokon túlmenően abban sem vagyok biztos, hogy tényleg az a legjobb Vincentnek, ha itt marad. Ahányszor csak a vízre néz… – Itt félbehagyta a mondatot. Ekkor Paul arra gondolt, az a jó dolgok listájára kerül, hogy először Vincent jutott eszébe, amikor apa ezt mondta; hogy először nem az az átkozott kísértet járta öböl jutott eszébe, amit próbált meg sem látni a konyhaablakon át, hanem a szellőzőnyílás túlsó végén kucorgó kislány.

– Megnézem, mi van Vincenttel – szólalt meg Paul. Tetszett neki, ahogy ránéztek (látod, Paul mennyivel érettebb?), és utálta magát, amiért feltűnt a dolog. A lépcső tetején kis híján cserben hagyta a bátorsága, de végül csak megtette, csak bekopogott Vincent hálószobájába, és be is nyitott, miután nem kapott választ. Nagyon régóta nem járt már a lány szobájában, és most meglepte, milyen lelakott. Szégyellte magát, hogy így feltűnt neki, és szégyellte magát Vincent helyében is, bár egyáltalán észrevette a lány? Nem volt benne biztos. Az ágy öregebb volt, mint a lány, a fejtámláról hámlott a festék; a komód legfelső fiókját csak zsineggel lehetett kihúzni; a függönyt lepedőkből varrták. Lehet, hogy ez mind nem is zavarta a lányt. Törökülésben kuporgott a szellőzőnyílás mellett, épp, ahogy Paul várta.

– Nem gond, ha ideülök melléd? – kérdezte. A lány biccentett. Akár még működhet is, gondolta Paul. Akár még jobb bátyja is lehetek.

– Nem is tizenegyedikesnek kellene lenned – jegyezte meg Vincent. – Kiszámoltam.

Te jó ég. A hirtelen felvillanó fájdalomra reflektálnia kellett: ezek szerint a tizenhárom éves féltestvérének az is feltűnt, ami a tulajdon apjának nem.

– Évet ismétlek.

– Megbuktál tizenegyedikben?

– Nem, csak a nagyja kimaradt elsőre. Tavaly elég sokat voltam rehabon.

– Miért?

– Volt egy kis drogproblémám. – Büszke volt magára, hogy őszintén felvállalja.

– Azért drogozol, mert szétmentek a szüleid? – kérdezte a lány őszinte kíváncsisággal a hangjában, mire a fiú legszívesebben elmenekült volna a közeléből. Felkelt hát, és leporolta a farmerét. Poros volt a lány szobája.

– Nem drogozom, volt egy kis drogproblémám. De már túl vagyok rajta.

– De hát füvezel a szobádban! – mondta a lány.

– A fű nem heroin. Teljesen más.

– Heroin? – A lány szeme elkerekedett.

– Mindegy, van holnapra egy csomó leckém.

Nem utálom Vincentet, mondogatta magának, sohasem Vincenttel volt gondom, soha nem is utáltam Vincentet, mindig is csak Vincent elképzelését utáltam. Időről időre rajtakapta magát, hogy ezt ismételgeti mantraként, mert amikor Paul még egészen kicsi volt, és a szülei még össze voltak házasodva, apa beleszeretett az utca végében lakó, fiatal hippi költőnőbe, aki pillanatok alatt teherbe esett Vincenttel, és egy hónapra rá Paul és Paul anyja elköltöztek Caiette-ből, „menekültek az egész szánalmas teleregényből”, ahogy az anyja fogalmazott, és Paul gyermekkora hátralévő részét Toronto kertvárosában töltötte, csak nyaranként csapták ki Brit Columbiába, és minden második karácsonyra, persze; az egész gyermekkora másból sem állt, mint hogy a „kíséret nélkül utazó kiskorú” táblával a nyakában repült prérik és hegyek fölött, miközben Vincent mindkét szülőjével együtt élhetett, az év minden napján, egészen két héttel ezelőttig.

Otthagyta a lányt a szobájában, és visszament a szobába, ahol ő aludt – gyerekkorában mindig itt lakott, de mióta nem jött, raktárrá alakították át, és már egyáltalán nem érezte a sajátjának –, és remegett a keze, egészen rátelepedett a boldogtalanság, sodort hát magának egy jointot, és gondosan az ablakból kihajolva szívta el, de a szél egyfolytában visszafújta a füstöt, és végül kopogtak az ajtón. Amikor Paul kinyitotta, apa állt előtte, elviselhetetlenül kiábrándult arccal, és a hét végére Paul már megint Torontóban volt.

Legközelebb 1999 utolsó napján látta Vincentet, amikor felszállt a reptérről a belvárosba menő buszra, discmanjében a Brandenburgi versenyekkel, és Vincent címét végül a leglepusztultabb környéken találta meg, amit életében látott, a lelakott épület túloldalán egy aprócska park volt, úgy kerengtek benne a drogosok, mint statiszták egy zombifilmben. Az épület előtt várta, hogy Vincent kinyissa az ajtót, próbált rájuk sem nézni, és nem is gondolni rá, mennyivel jobb lenne most heroinon lenni, mármint nem a drogozás nyomorúságosügylet-része hiányzott neki, hogy honnan szerzi meg a következő adagot, és nem is a rosszullét, hanem maga az anyag, az állapot, hogy az egész világ rendben van.

Melissa nyitott ajtót.

– Ó! – köszöntötte. – Helló! Te aztán semmit sem változtál. Gyere be!

Ebben volt valami megnyugtató. Paul megbélyegzettnek érezte magát, mintha Charlie Wu halálának részleteit valahogy a bőrébe égették volna. Ő nem mondhatta volna, hogy Melissa semmit sem változott. Láthatóan nyakig elmerült a rave szcénában. Szőrös kék nadrágot viselt, szivárványszín pulóvert, és élénk rózsaszínre festett haját két copfba fonta; Paul emlékei szerint Vincent hordta így a haját öt-hat évesen. Melissa lekísérte a lépcsőn, és beléptek az egyik legrémesebb lakásba, ahol Paul életében járt. A félkész pince vakolatlan betontégláin vízfoltok sötétlettek. Vincent épp kávét főzött egy kis teakonyhában.

– Szia – mondta –, jó látni téged!

– Téged is! – Amikor utoljára látta Vincentet, a lánynak még kék volt a haja, és ablakokat graffitizett össze, de úgy tűnt, ebbe a szakadékba sikerült nem beleesnie. Elsőre nem tűnt ravernek sem, vagy ha az is volt, csak a partikra szedte elő a raver szerkót. Egyszerű farmert viselt, szürke pulcsit, és hosszú, sötét haja kiengedve omlott a vállára. Melissa a kelleténél kicsit gyorsabban hadart, de hát ez régen is így volt, nem? Paul emlékeiben ideges kisgyerekként élt. Alaposan megnézte magának Vincentet, nem látszik-e balhésnak, de úgy tűnt, kifejezetten visszafogott, egyben lévő ember lett, amolyan óvatos, a nagy csapdákat elkerülő fajta. Hogy lehet, hogy belőle ilyen ember lett, Paulból meg olyan? A kérdésben ott lapult minden fenyegető jele annak az önmaga farkába harapó gondolatkörnek, amit el kellett volna kerülnie – miért épp te vagy te? –, de nem tudott kievickélni a spirálból. Sosem utáltad Vincentet, elég, ha ezt észben tartod. Nem ő tehet róla, hogy más problémái vannak, mint neked. Ott ücsörögtek az egér nagyságú porcicákkal teli nappaliban, Paul és Vincent egy harmincéves kanapén, Melissa egy maszatos, műanyag kerti széken, és próbáltak valamiről beszélgetni, de egyfolytában kifogytak a témából, úgyhogy itták tovább a nescafét, és igyekeztek véletlenül sem egymás szemébe nézni.

– Éhes vagy? – kérdezte Vincent. – Kicsit kifogytunk a kajából, de azért egy pirítóst vagy egy tonhalas szendvicset vagy ilyesmit össze tudok dobni.

– Nem, nem vagyok éhes. Köszi.

– Hála Istennek – jegyezte meg Melissa. – Még négy nap van hátra fizuig, és holnap esedékes a lakbér, úgyhogy szó szerint csak kenyér és tonhalkonzerv van.

– Ha ennyire kéne kajára a pénz, belenyúlhatnál a söröskasszádba – vetette oda Vincent.

– Úgy teszek, mintha ezt meg sem hallottam volna.

– A legközelebbi fizukor nem felejtek majd el villanykörtét venni – mondta Vincent. – Mindig elfelejtem, amikor épp van pénzem.

A nappalit három össze nem illő állólámpa világította meg, és a legtávolabbi sarokban lévő erősen villódzott. Vincent felkelt, eloltotta, aztán visszaült a kanapéra. Félig sötétbe burkolódzott a lakás, a látótér peremén megsűrűsödtek az árnyak.

– Shauna néni puszil – nyögte ki Paul egy idő után.

– Tök rendes – válaszolta meg Vincent a ki nem mondott kérdést –, csak valószínűleg nem volt felkészülve egy traumatizált tizenhárom évesre.

– Abból, amit mondott, úgy tűnt, otthagytad az iskolát.

– Aha, tök fárasztó volt a gimi.

– Ezért hagytad ott?

– Nagyjából ezért – mondta Vincent. – Úgy tűnik, két külön dolog, hogy valaki kitűnő tanuló, meg hogy kellően motivált arra, hogy minden reggel bevonszolja magát az iskolába.

Paul nem tudta, mit mondhatna. Szokás szerint és mint mindig, most sem tudta, mi a feladata. Meg kéne győznie a lányt, hogy menjen vissza tanulni? Ha valaki, hát ő végképp nem volt abban a helyzetben, hogy bárkinek bármit tanácsoljon. Aznap volt Charlie Wu temetése. Charlie Wu egészen biztosan nem álldogált a szoba legsötétebb sarkában, de attól még nem volt rá semmilyen ok, hogy oda kelljen néznie.

– Te még tanulsz? – kérdezte Melissát.

– Ősszel kezdek a UBC-n.

– Gratulálok. Jó suli.

Melissa felemelte a kávésbögréjét.

– Igyunk az életfogytig tartó diákhitelre! – mondta.

– Egészségünkre! – Paul is felemelte a bögréjét, de nem mert a lány szemébe nézni. Az ő egyetemi tandíját az anyja fizette.

– Este el kell mennünk táncolni – bökte ki végül Melissa. – Tudok pár helyet, amit megnézhetnénk.

– Ismerek pár embert, akik elvonultak a világ végére, és jól bespájzoltak, hátha összeomlik a civilizáció – mondta Vincent.

– Az elég macerásnak hangzik – jegyezte meg Paul.

– Te még csak titokban sem kívánod egy kicsit, hogy tényleg összeomoljon a civilizáció – kérdezte Melissa –, csak történjen már végre valami?

Később beszálltak Melissa ütött-kopott kis kocsijába, és elhajtottak egy klubhoz. Vincent még kiskorú volt, de a kidobóember úgy tett, mint aki nem veszi észre, mert ha valaki csak tizennyolc, de csoda szép, az előtt minden ajtó megnyílik, vagy legalábbis Paul így látta, ahogy a húga belibbent előtte. A kidobó az ő személyijét bezzeg nagyon alaposan megnézte, és utána hangsúlyosan az arcába bámult, mire a fiú legszívesebben odaszólt volna valami csípőset, de aztán meggondolta magát. Új évszázad, új lehetőség, döntötte el. Ha túlélik a kétezres újévet, és nem jön el a világvége, jobb ember lesz. És ha túlélik a kétezres újévet, remélhetőleg soha többé nem kell hallania erről az Y2K dologról. A ruhatárnál állva látta, hogy Vincenten valami csillogó holmi van, egy félig ing valami, mintha az ing eleje meglenne, de a hátulja telesen hiányzott, és csak egy masnira kötött pánt fogta össze a lány meztelen lapockája alatt. Rettenetesen törékenynek tűnt benne.

– Innom kell valamit – mondta Melissa, úgyhogy Paul elkísérte a pulthoz, ahol sört rendeltek, nem töményet, beosztották az estét – végtére is felelősségteljes felnőttek! –, és amikor visszanézett a tánctérre, Vincent már egyedül ropta, lehunyt szemmel, vagy talán csak a padlót nézte, de mindenképp valahogy elemi módon egyedül volt: beleveszett a saját kis világába, Paul emlékezett még rá, hogy Vincent anyja ezt szokta volt mondani, ahányszor csak valaki megpróbálta felhívni magára a lány figyelmét, amikor épp olvasott, vagy csak a semmibe bámult.

– Úgy el tud bambulni – mondta Melissa, azaz inkább ordította. A zene halkabb volt ugyan a pultnál, de ahhoz azért nem eléggé, hogy normális hangerővel lehessen beszélgetni.

– Mindig is el tudott bambulni – ordította vissza Paul.

– Hát, ami az anyukájával történt, attól bárki totál kikészülne – kiabált Melissa; lehet, hogy félrehallotta, amit Paul mondott. – Olyan tragikus… – Paul nem hallotta az utolsó szót, de nem is kellett hallania. Egy pillanatig csendben voltak, és Vincenten merengtek, és Vincent Tragédiáján, ami egy külön entitás volt. De Paul egyáltalán nem látta Vincentet tragikus alaknak, neki úgy tűnt, a lány nagyjából kézben tartja az életét, összeszedetten viselkedik, teljes munkaidőben pincérkedik a Hotel Vancouverben, és ennek megfelelően a fiú nem is érezte magát túl jól a társaságában.

Két sörrel később Paul is bement táncolni a húgával, és a lány rámosolygott. Én próbálkozom, akarta neki mondani a fiú, tényleg próbálkozom, csak minden tönkremegy, de az új évszázad más lesz. Semmi mást nem fogyasztott a sörön kívül, és egy ideig vadul táncolt, pedig semmi sem pörgette – szinte semmi sem, a sör nem számított –, de aztán felnézett, és meglátta Charlie Wu-t a tömegben, és az éjszaka megdöccent. Paul megdermedt. Persze nyilván nem Charlie volt az, csak egy srác, aki kicsit hasonlított rá, egy srác, aki nagyjából úgy hordta a haját, mint ő, akinek megcsillant a szemüvegén a fény, de olyan szörnyű volt a látomás, hogy annyi ideig sem bírt ott maradni, hogy szóljon Vincentnek és Melissának, kimegy, csak kibotorkált az utcára, és ott találtak rá fél órával később, egy lámpaoszlop alatt dideregve. Semmi, mondta a kérdésükre, csak nagyon nem jött be neki a zene, és hirtelen friss levegőre vágyott, nem említette még, hogy nagy tömegben néha előjön a klausztrofóbiája, és amúgy is nagyon éhes. Húsz perccel később egy étkezdében nézték az étlapot, rajtuk kívül minden más vendég részeg volt. Olyan erős fényárban úszott a hely, hogy Paul akár el is hihette, hogy nem kísértetet látott. Mindenki egyformán néz ki a stroboszkóp villogásában. Mindenütt vannak hasonmások.

– Szóval, miért is jöttél át ide szilveszterezni? – kérdezte Melissa. Paul még nem igazán fejtette ki, meddig akar maradni. – Torontóban nem jobbak a klubok?

– Igazából ideköltözöm – jelentette be Paul.

Vincent felnézett az étlapból.

– Miért? – kérdezte.

– Rám férne egy kis környezetváltozás.

– Bajba kerültél vagy valami? – kérdezte Melissa.

– Aha – válaszolt a fiú. – Talán egy kicsit.

– Na már – nézett rá Melissa –, el kell mondanod nekünk!

– Volt egy ügy némi rossz ekivel. Benne volt a pakliban, hogy engem fognak hibáztatni miatta.

– Valójában semmi okom nem volt rá, hogy ne legyek őszinte – mondta Paul a szakembernek Utahban, 2019-ben. – Persze ennél többet nem mondtam nekik, de akkor már tudtam, hogy meg fogom úszni a dolgot. Amúgy is fel voltam függesztve az egyetemen, nem volt benne semmi furcsa, hogy leléptem a suliból. A Paul az egyik leghétköznapibb név a világon, és a balticás arcok csak ennyit tudtak rólam…

– Ó, basszus – mondta Melissa –, ez rémes. – Paul arra gondolt, nem is sejted, mennyire. Nem tudta nem észrevenni, Vincentet mennyire nem érdekli az egész. A lány megjegyzés nélkül visszafordult az étlaphoz. Egyik felmerülő lehetőség sem volt vidám: vagy egyáltalán nem érdekelte Paul, vagy úgyis azt várta tőle, hogy bajba kerüljön, vagy ő maga is épp eleget volt már bajban. Nem utálom Vincentet, mondta hangtalanul magának, mindig is csak Vincent elképesztő szerencséjét utáltam, hogy Vincent lehetett és nem én, csak azt utálom, hogy Vincent otthagyhatja az iskolát, és beköltözhet a létező legborzalmasabb környékre, és valami csoda folytán mégis minden a legnagyobb rendben van vele, mintha rá nem is vonatkozna a nehézkedés és a nyomorúság egyetlen törvénye sem. Amikor végeztek a hamburgerrel, Melissa az órájára nézett: az ormótlan, műanyag kvarcholmi úgy festett, mintha egy kisgyereké lett volna.

– Tizenegy tizennégy – mondta Melissa. – Még negyvennégy percet agyon kell ütnünk a világvégéig.

– Negyvenhatot – javította ki Paul.

– Szerintem nem lesz vége – jegyezte meg Vincent.

– Pedig tök izgalmas lenne, ha véget érne – mondta Melissa. – Az összes fény csak úgy kialudna, puff! – Széttárta az ujjait, mintha varázsolna.

– Jaj – mondta Vincent. – A sötétbe borult város? Kösz, kihagynám!

– Elég béna lenne – tette hozzá Paul.

– Haver, te vagy elég béna – válaszolta Melissa, mire Paul megdobta sült krumplival, és az egész társaságot kivágták az étteremből. Dideregve, szomjasan ácsorogtak az utcán pár percet, vitatkoztak, hova menjenek, aztán Melissának eszébe jutott egy újabb klub, ahol talán nem kérik el Vincent személyijét, egy újabb pincehelyiség, nem is olyan messze innen – úgyhogy elindultak, kétszer eltévedtek, aztán végül ott találták magukat egy jelöletlen ajtó előtt, amin halkan átlüktetett a mélyből szóló basszus. Valahogy még mindig 1999 volt. Legyalogoltak egy újabb lépcsősoron, egy újabb örök éjszakába, és ahogy kinyílt az ajtó, Paul meghallotta a szöveget,

Mindig hozzád jövök, hozzád jövök, hozzád jövök

– és egy pillanatra nem kapott levegőt. A számot átmixelték dance slágernek, Annika hangját deep house ritmusra keverték, de azonnal felismerte, bárhol felismerte volna.

– Minden oké? – kiabálta Melissa Paul fülébe.

– Igen! – kiabált vissza a fiú. – Jól vagyok!

Megszabadultak a kabátjuktól, és felszippantotta őket a tánctér, ahol a Baltica szám lassan átúszott egy másik dalba, a dalba, amiben mindenki kék, és amit minden tánctéren megállás nélkül játszottak 1999-ben, amiből már csak pár perc lehetett hátra. A huszadik század utolsó száma, gondolta Paul, és próbált táncolni, de valami mindig zavarta, mintha a látótere szélén valami mozgott volna, mintha valaki figyelte volna. Hevesen körbenézett, de csak névtelen arcok tengerét látta, és senki sem nézett vissza rá.

– Biztos minden renden? – kiabált Melissa.

A fények villódzni kezdtek, és egy pillanatra Charlie Wu ott állt a tömegben, és zsebre tett kézzel bámulta Pault, aztán eltűnt.

– Igen! – kiáltotta Paul. – Minden rendben! – Mert mostantól fogva valójában ez volt az egyetlen lehetséges megoldás, valahogy rendben kellett lennie az iszonyatos meggyőződés ellenére is, hogy Charlie Wu valamiféleképp ott van velük. Paul lehunyta a szemét egy pillanatra, aztán kényszerítette magát, hogy tovább táncoljon, kétségbeesetten tettette, hogy jól van. A fények nem aludtak ki, amikor 1999-ből 2000-be léptek, és az órák napkeltéig pörögtek, amikor kievickéltek a hideg utcára, az új évszázadba, és a rájuk dermedt izzadságtól vacogva bepréselődtek Melissa roncsautójába. Paul ült az anyósülésen, Vincent hátul gömbölyödött össze, mint egy macska.

– Túléltük a világvégét – mondta a lány, de mire Paul hátranézett a válla fölött, Vincent már aludt, és a fiú nem tudta, csak képzelte-e, hogy megszólalt. Melissa szeme véreres volt a kimerültségtől, kapkodott, túl gyorsan hajtott, és az új munkájáról mesélt, ruhát árult a Le Château-ban, de Paul csak félig figyelt rá, és valahol a lakáshoz visszavezető úton egyszerre csak azon kapta magát, hogy különös, mániás remény tölti el. Új évszázad kezdődött. Ha Charlie Wu kísértetét túlélte, bármit túlél. Éjszaka valamikor esett, csillogtak a járdák, a víz visszaverte a hajnal első fényét.

– Nem – mondta Paul a szakembernek –, az csak az első eset volt, hogy láttam.

3.

A szálloda

2005 tavasza

1

Nyelj üvegszilánkot. Üvegmaró pasztával felfirkált szavak a Hotel Caiette keleti falának üvegén, több betűből is fehér, kimart cseppnyomok folytak le.

– Ki írhat fel ilyesmit? – Az egyetlen vendég, aki láthatta a vandalizmus nyomát, egy álmatlanságban szenvedő szállítmányozási szakember, még előző nap jelentkezett be. Egy bőrfotelben ült egy pohár whiskey-vel, amit az éjszakai menedzser hozott neki. Nem sokkal múlt éjjel fél három.

– Feltehetően nem egy felnőtt – mondta az éjszakai menedzser. Walternek hívták, és ez volt az első graffiti, amit a szállodában eltöltött három éve során látott. Az üzenetet az üveg külső felére írták. Walter már le is ragasztotta néhány lappal, és épp egy cserepes rododendront húzott elé, hogy a papírt is eltakarja. Larry, az éjszakai portás segített neki. A szolgálatban lévő pultos, Vincent a borospoharakat törölgette, és a hall túloldalán lévő bárból figyelte az eseményeket. Walter fontolóra vette, hogy őt is megkérje, segítsen átvinni a cserepet, mert elkélt volna még egy dolgos kéz, és az éjszakai gondnok épp ebédszüneten volt, de Vincent nem tűnt valami erősnek.

– Elég kiborító, nem? – kérdezte a vendég.

– Nem vitatom. De szerintem – vágott a férfi szavába Walter magabiztosabban, mint ahogy érezte magát – ez csak egy unatkozó kamasz műve lehetett.

Igazából mélyen megrázta az eset, és a hatékonyságba próbált menekülni. Hátrébb lépett, hogy megnézze a rododendront. A levelek majdnem teljesen eltakarták az üvegre ragasztott papírt, de itt-ott azért kilógott. Walter Larryre nézett, aki megvonta a vállát, hogy ennél többet igazán nem tehetnek, és kiment egy szemeteszsákkal és egy tekercs szigszalaggal, hogy a másik oldalon is lefedje az üzenetet.

– Csak hogy ilyen konkrét – mondta a vendég –, az a nyomasztó, nem?

– Sajnálom, hogy látnia kellett, Mr. Prevant.

– Senkinek sem kéne ilyen üzeneteket látnia. – Leon Prevant egy korty whiskey-vel próbálta elfedni, hogy a hangja beleremegett a nyugtalanságba. Az ablaküveg túloldalán Larry takaros csíkba hajtogatta a szemeteszsákot, és gondosan ráragasztotta a feliratra.

– Tökéletesen egyetértek. – Walter az órájára nézett. Hajnali három; még három óra volt hátra a műszakjából. Larry visszament az ajtó mellé, a helyére. Vincent még mindig poharakat törölgetett. Walter odament, hogy beszéljen vele, és csak most látta, hogy könnyben úszik a lány szeme.

– Minden rendben? – kérdezte halkan.

– Csak olyan rémes – motyogta a lány anélkül, hogy felnézett volna. – El sem tudom képzelni, miféle ember írhat ilyeneket.

– Tudom – válaszolta a férfi. – De én továbbra is tartom, hogy csak egy unatkozó kamasz lehetett.

– Tényleg ezt hiszi?

– Meg tudom róla győzni magam – mondta Walter.

Visszament, hogy megkérdezze, Mr. Prevantnak szüksége van-e bármire – nem volt –, aztán újra vizslatni kezdte az üvegfalat. Aznap már csak egy vendéget vártak, egy roppant fontos vendéget, akinek késett a repülőgépe. Walter ácsorgott pár percig az üvegfalnál, nézte, ahogy a hall tükörképe rávetül a kinti sötétségre, aztán visszatért a pulthoz, és megírta a jelentését az esetről.

2

– A szálló a semmi közepén van – mondta Walternek a vezérigazgató az első találkozásukkor három évvel korábban, Torontóban –, de épp ez a lényeg.