Jenn Lyons: The Memory of Souls

Copyright © 2020 by Jenn Lyons

Hungarian translation © Sárpátki Ádám, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jenn Lyons: The Memory of Souls

Tor Books, a registered trademark of Macmillan Publishing Group, LLC., New York, 2020

Fordította: Sárpátki Ádám

ISBN: 978-963-419-921-2 (epub)

ISBN: 978-963-419-922-9 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Magyar Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Kótai Kata

Tördelő: KFBook Design Studio

Műfaj: fantasy

Édesanyámnak, Alexandrának

Hiányzol.

ELSŐ ELŐSZÓ

Felség!

Mellékelten találod a legutóbbi eseményeket elbeszélő krónikámat, ahogy Senera feljegyzéseit is az Atrine megsemmisítéséig vezető eseményekről.

Azt kérem, egyiket se olvasd el.

Tudom, hogy ez különös kívánságnak tűnik, ám az idő… ó, az idő… az bizony olyan fényűzés, amellyel jelenleg nem élhetünk. Arra kérlek, olvasd el Senera könyvének összefoglalóját, aztán késlekedés nélkül jöjj a Szivárvány-tó közepén álló sziget tornyába. A Korona és a Jogar tudják az utat.

Szükségünk van a segítségedre. Nekem van szükségem a segítségedre. Nem várhatok addig, amíg bármelyik könyvet is elolvasod. Ha már ideértél, kerítünk rá időt – de nem korábban.

Lopunk időt, ha muszáj.

Jobb, ha tudod, hogy adtam ebből a krónikából egy másolatot Senerának. Nincs sok értelme megakadályozni, hogy hozzájusson, hiszen hatalmában áll, hogy tisztánlátás segítségével megismerje a tartalmát. Remélem, e „barátságos” gesztusom meggyőzi majd, hogy szükségtelen saját példányt szereznie. Ugyanis az, amit tőlem kapott, nem a teljes szöveg, és elsődleges fontosságú, hogy ez így is maradjon.

Ettől függ az egész világ sorsa.

Maradok mindig alázatos szolgád:

Thurvishar

Az idáig vezető történések:

Két nappal azután, hogy a Fővárosban Pokoljárás tört ki, te trónra léptél, Kihrin pedig megszerezte az Urthaenriel nevű kardot, Kihrin D’Mon elutazott Joratba, hogy megtalálja a Fekete Lovagot. Jobban ki kellett volna dolgoznia a tervet; úgy hiszem, nagyjából annyiból állt, hogy „bárki, akit Kaen herceg és Relos Var ennyire gyűlöl, azt én bizonyára kedvelni fogom”.

Rátalált Janel Theranonra, az egykori jorati nemesre, Tolamer egykori grófjára, aki megvesztegette a D’Aramarin-ház egyik Kapuőrét, hogy gondoskodjon róla, Kihrin és az ő útjai találkozzanak. Mivel Kihrinnél volt Urthaenriel, Janel el akarta érni, hogy az ifjú megölje a Morios nevű sárkányt, amelyről úgy hitte, hamarosan megtámadja majd Atrinét, Quur második legnagyobb városát. Miért hitte így? Rövidesen rátérek arra is.

Janel azért ismerte Kihrint, mert segített neki Visszatérni az életbe. Az ifjú nem emlékezett rá, és mivel úgy hitte, ez az egész csupán valami átverés, megpróbált távozni. Nem sikerült neki, ugyanis megérkezett Aeyan’arric, a sárkány, a Viharok Úrnője, és csapdába ejtett mindenkit odabent. Kihrin így aztán beleegyezett, hogy legalább meghallgassa Janel (és az ő vishai bizalmasa, Qown testvér, a pap) magyarázatát arról, hogyan alakult ki a krízis, amelyben találták magukat, és miért volt szükségük Kihrin segítségére.

Úgy tűnt, néhány évvel korábban Janel összetalálkozott Relos Varral, aki békétlenséget szított Jorat területén. Var terve látszólag több lábon állt: álruhás yoriakat csempészett a hercegségbe; látszólagos boszorkányüldözések útján kibillentette a hatalmi berendezkedés egyensúlyát; és valódi démonokat idézett meg, hogy aztán csapdába ejtse és kiirtsa őket. Fő ügynöke egy Senera nevű, doltari származású varázsló volt, akinek Var egy Sarokkövet adott, a Minden Dolgok Nevét, amely segítségével Senera bármelyik kérdésre megadhatja a választ.

Amellett, hogy megpróbálta figyelmeztetni jorati feljebbvalóit, Janel eltökélte, hogy megszerez egy Khoreval nevű mágikus dárdát, amelyről úgy gondolta, megölheti Aeyan’arricet. Sajnos azt Relos Var „főnöke”, a yori Kaen herceg birtokolta.

Janel kiötlötte, hogyan raboltassa el, és vitesse magát Yorba, ám a szándékaival ellentétben Qown testvér is vele tartott (akit aztán gaeshbe vertek, hogy túszul ejtsék, és ezzel kényszerítsék jó magaviseletre Janelt). Janel mind Kaen, mind élőholt felesége, Xivan jóindulatát elnyerte, és a következő néhány évben megpróbálta megtalálni a módját, hogy ellopja Khorevalt. A folyamat során megtudta, hogy azért volt Kaen birtokában a dárda, mert a férfinak szándékában állt azt Morios ellen használni, amikor a sárkány felébred a Jorat-tó alól. (Így aztán Janelnek két sárkányt kellett megölnie.) Emellett a gróf titokban üzeneteket küldött mind Teraethnek (igen, a mi Teraethünknek), mind a saját ügynökeinek, akik azon munkálkodtak, hogy aláássák Kaen terveit. (Utóbbit egy jorati személyiség, a „Fekete Lovag” álcája alatt művelték – Kihrin pont őt kereste.)

Ez idő alatt Janel több fontos tényt is megtudott. Először is, Kaen herceg gaeshbe vert szolgaként tartotta Suless istenkirálynőt. Másodszor, Janel apja Milligreest tábornok volt (amit Kaen hercegnek szándékában állt kihasználni). Harmadszor pedig, Janel egyben Tya, a Varázslatistennő lánya is volt (amit Relos Var ténylegesen kihasznált). Janel ez utóbbi segítségével lopta el Khorevalt, anyja és lánya pedig együtt megölték Aeyan’arricet.

Míg Janel ezt a történetet mesélte Kihrinnek, hirtelen lelkiismeret-furdalása támadt, és bevallotta az igazságot: Relos Var később elfogta őt, a dárdával egyetemben. A felbőszült Kaen herceg elé vonszolták, ahol halálra ítélték az árulása miatt. Történt azonban valami, mielőtt Suless istenkirálynő ezt foganatosíthatta volna: Kihrin megsemmisítette a Béklyókövet. A gaesh alól felszabaduló Suless elpusztította Kaen palotáját és szinte mindenkit, aki benne tartózkodott, ám Janel, Qown és még páran el tudtak menekülni. Amikor Relos Var visszatért, felfedte, hogy Khoreval[1] egyedül képtelen lenne megsemmisíteni Moriost (vagy Aeyan’arricet, aki vissza fog térni). Csak úgy érhettek el tartós hatást, ha egyszerre megölik a sárkányt és a hozzá tartozó Sarokkövet. „Szerencsére” Var tudta Morios Sarokkövének a helyét. Már csak Urthaenrielre volt szükségük.

Itt jött a képbe Kihrin.

Ő bizonyára elküldte volna a fenébe Relos Vart, csakhogy Morios tényleg kiemelkedett a Jorat-tóból, és elkezdte megsemmisíteni Atrinét. Ezért Kihrin beleegyezett, hogy segít; tudom, hogy már bánja ezt a döntését. Míg Janel, Senera és Relos Var a sárkánnyal foglalkoztak, Kihrin, Qown és jómagam (igen, én is része voltam ennek) beleegyeztünk, hogy lemerüljünk a Jorat-tó alá, Khorsal, a halott istenkirály elárasztott tróntermébe, ahol a Hadűző nevű Sarokkő várakozott.

Kihrinnek pedig az elejétől fogva igaza volt: átvertek minket. A sárkány létezett, ahogy a fenyegetés is, Senera azonban szabotálta a jeleket, amelyekkel össze akartuk egyeztetni a végső csapásainkat, úgyhogy Kihrin, aki azt hitte, Moriost megölték, megsemmisítette azt, amit Hadűzőnek gondolt. Az azonban valójában egy ősi őrkristály volt, annak a nyolcnak az egyike, amellyel Vol Karoth rabságát és álmát tartották fenn. A megsemmisítése nem szabadította fel Vol Karotht, ám ő felébredt álmából. Amikor Kihrin megpróbált szembeszállni Relos Varral, Qown elárult minket, és rátámadt az ifjúra.

Relos Var és Qown ezután fogták Urthaenrielt, és távoztak; mindent elértek, amit akartak. (Teraeth később megmentett minket attól, hogy megfulladjunk a Jorat-tó alatt.) Veled együtt nekünk kellett rendet tennünk a káoszban.

Ami Relos Var céljait illeti, azt mondanám, teljes sikerrel járt. Kétségkívül kitárta a kaput az elkövetkezők előtt, ő ugyanis pontosan tudta, hogyan reagál majd a Nyolc Halhatatlan.

Így szőtte tovább a terveit.

MÁSODIK ELŐSZÓ

Senera, kedvesem!

Eredetileg Tyentso császárnőnek akartam ajánlani ezt a kötetet. Végtére is tudnia kell a Quur határain kívül zajló, meglehetősen döbbenetes történésekről.

Azoknak az eseményeknek is meglesz majd a böjtje.

Viszont eszembe jutott: nem tehetek semmit az ellen, hogy elolvasd ezt a krónikát. Jól tudom, mire képes a Minden Dolgok Neve. Lehet, hogy le kell írnod a kérdésekre adott teljes választ, ám nincs arra nézve szabály, hogy ezt megfontolt, higgadt léptékben kell tenned. Én is ismerem azokat a varázslatokat, ahogy azt is, hogyan érjem el Shadrag Gort.

Amikor végeztél az olvasással, mivel egyenrangúak vagyunk, a kedvemért tedd fel ezt a kérdést: ha Relos Var nem tudta, hogy ez megtörténhet, mi másról nem tud? És ha mégis tudta, vajon a valódi indítékainak mekkora részét tartotta titokban előtted? Úgy hiszi, csupán ő mentheti meg a világot, és ez el is vezette a legnarcisztikusabb, legpompásabb befejezésig. Így aztán nem számít, mennyire értékeli a támogatásodat, számára mindig is pótolható leszel.

Nem olyan mókás egy varázsló játékszerének lenni, igaz?

Hidd el, én már csak tudom.

Gondold ezt át, és tűnődj el a lehetőségen, hogy a világ megmentéséhez talán nem is kell feláldoznod a lelkedet! Mérlegeld annak a gondolatát, hogy Relos Var esetleg téved. Mit fogsz tenni, ha kiderül, hogy csupán kudarcot vallott a képzelete, és valójában sosem voltak szükségesek azok a kegyetlenségek, amelyekre rávett?

Legnagyobb imádód és legtiszteletreméltóbb ellenséged:

Thurvishar (az a D’Lorus tacskó)

I. RÉSZ

AZ ÉJSZAKA RÍTUSAI

Kihrin a könyvtárban talált rá Thurvisharra, pontosabban abban a háromezer év alatt felhalmozott kuplerájban, amelyet könyvtárnak látott az az agglegény, akinek sosem jutott eszébe, hogy egyszer talán valaki másnak is át kell majd böngésznie több évszázados kutatását. A torony minden szobáját könyvek borították, valamint feljegyzések, ábrák, szemét, illetve olyan tárgyak, amelyek célját és rendeltetését az ifjú el sem tudta képzelni. Kihrinnek sejtelme sem volt, hogy a mágia nyilvánvaló hatásán kívül ennek a jó része miért nem rohadt szét. Persze a mágia bőséggel áramlott errefelé. Bűzlöttek tőle a falak, a padló valósággal remegett a tenyétől, amely bevette magát a gránit és kvarc pórusaiba. A kövek a varázslók hatalmát táplálták, bár korántsem eléggé.

Sosem volt elég hatalmuk ahhoz, amit meg akartak tenni.

A D’Lorus-ház örököse fel sem nézett a könyvéből.

– Segíthetek?

Kihrin egy nagy, súlyos kötetet dobott az asztalra, Thurvishar pedig végre felpillantott a puffanásra. Az ifjúnak félre kellett tolnia egy nagy papírhalmot az útból, hogy a varázsló lássa is őt, miközben hozzá beszél.

– Írsz még egyet?

Thurvishar ezen megütközött egy kicsit, aztán becsukta a könyvet, amit olvasott.

– Ne haragudj, mit mondtál?

– Fogsz írni egy másik könyvet? Mint amilyet Urthaenriel megtalálásáról is? – Kihrin sokatmondó pillantást vetett rá.

– Gyakorlati értelemben nem én…

– De igen – erősködött Kihrin. – Lehet, hogy nálad voltak azok a feljegyzések, viszont ne mondd, hogy nem csak kitaláltad a nagy részét! Senera ezt jól látta. – Az aranyhajú fiú elhallgatott. – Szerintem újra bele kéne fognod. Írnod kellene még egy könyvet.

Thurvishar kihúzta magát.

– Mármint azért, hogy elküldjem Tyentso császárnőnek?

– Persze, azért is. – Kihrin az általa visszahozott könyv borítóján dobolt az ujjaival. – Attól tartok, ha mi nem, hát majd ők megteszik. – Nem fejtette ki, kire gondolt „ők” alatt, így is egyértelmű volt: Relos Varra meg a szövetségesére, Senerára. És valószínűleg a varázsló új tanoncára, Qownra.

Thurvishar a Kihrin keze alatt fekvő kötetet fürkészte, majd összepréselte az ajkát.

– Jól sejtem, hogy átrágtad magad mindkét elbeszélésen?

– Aha – felelte Kihrin. – És szerintem helyes következtetéseket vontál le.[2] – A fiú felsóhajtott. – De szeretném… szeretném azt is rögzíteni, ami azóta történt. Tudom, szinte végig jelen voltál, viszont képtelen vagyok szabadulni a gondolattól, hogy valamiről megfeledkeztünk. Hogy van valami, amit talán… nem is tudom. Amit másképp csinálhattunk volna. – Megrázta a fejét. – Folyton azt mondogatom magamnak, hogy ennek nem így kellett végződnie.

– Kihrin, te… – Thurvishar elhúzta a száját. – Minden rendben lesz veled?

– Mégis mit gondolsz? – csattant fel az ifjú, aztán elhallgatott, és vett egy mély levegőt. – Sajnálom. De nem. Nem, szerintem egyáltalán nem leszek rendben. Talán sosem.

Kezébe vette a korábban félretolt papírok egyikét, s lepillantott rá. Amikor rájött, mit lát, felvont szemöldökkel nézett Thurvisharra.

A varázsló megköszörülte a torkát.

– Elképzelhető, hogy már bele is kezdtem. De esküszöm, kikértem volna a véleményedet.

Kihrin szája szeglete megrándult.

– Hát, akkor most vagy soha.

1: KÖZBELÉPÉS

(Thurvishar története)

Amikor az istenek leszálltak az atrinéi romokra, megakadályoztak egy merényletet.

Thurvishar eleinte nem vette észre a veszélyt. Igen, katonák özönlöttek át a nyolc nyitott, mágikus átjárón, amelyek egy alacsony dombon álltak, a Jorat-tó mellett, de ő számított erre. Egy hegyméretű sárkány épp az imént változtatta törmelékké és finom kvarcporrá a birodalom második legnagyobb városát, közben számtalan ember halálát okozva. Morios megtámadta a sereget, ahogy a polgárokat is – a polgárokat, akiket hatalmába kerített a rémület, ráadásul most elveszítették az otthonukat. Persze hogy ott voltak a katonák. Katonák, akik eltakarították a támadás nyomában maradt felfordulást; katonák, akik segítettek a lakók kijuttatásában; katonák, akiknek jelen kellett lenniük Atrine romos, törmelékkel borított utcáin. És a varázslók? Nekik oly mértékben el kellett pusztítaniuk Morios porhüvelyét, hogy a sárkány ne legyen képes újraalkotni magát és ismét rájuk szabadítani ezt a kénköves világvégét.

Az csak tetézte a bajt, hogy a gát, a Démonzuhatag, amely a medrében tartotta a Jorat-tavat, megsérült, és repedezni kezdett. Amikor átszakad, a Jorat-tó kiürül majd. Akkor milliók halnak meg, ha nem magától az áradástól, hát az éhínségtől, miután Quur éléstára[3] hirtelen bő öt méter mély víz alá kerül. A varázslóknak arra kellett koncentrálniuk, hogy megakadályozzanak egy ehhez fogható katasztrófát.

Utólag már nyilvánvaló, hogy Thurvishar túl derűlátó volt: feltételezte, hogy a quuri Főtanácsot érdekli az emberéletek megmentése.

Janel haragja figyelmeztette, mely forrón izzott, akár egy kohó vagy egy fortyogó üst, s általában csak a még ádázabb akarat tartotta kordában. A következő másodpercben megérezte Kihrin dühét is, élesen, ostorozón. Thurvishar félbehagyta az Akadémia egyik varázslójával folytatott eszmecseréjét a varázslatelméletről, és felnézett a dombra. Ugyanazok a katonák, akiket korábban figyelmen kívül hagyott, védelmi állásba helyezkedtek. Nem hétköznapi katonákként öltöztek. Egy bizonyos quuri végrehajtó jellegzetes, érmével kirakott mellvértjét viselték.

Boszorkányvadászok. Thurvishar nem látta, kit vesznek körbe, de sejtette.

Eszébe jutott, hogy nyit egy portált oda, ahol állnak, ám végül elvetette az ötletet. Ezzel talán épp azt a reakciót váltotta volna ki, amit a legjobban el akart kerülni.

Úgyhogy inkább futásnak eredt.

Rosszabbra nem is számíthatott, mint ami az érkezésekor fogadta. Senki sem próbálta megakadályozni, hogy előrefurakodjon – végtére is ő volt a D’Lorus-ház örököse. Ha valakinek, hát neki jogában állt ott lenni. Ezen a területen több boszorkányvadász gyülekezett, mint amennyit valaha is látott. Nem egyedül jöttek: Thurvishar felismerte az ugyanolyan népes számú akadémiai varázslót, ahogy Havar D’Aramarin főurat, valamint a quuri Főtanács néhány tagját.

Mindezt három ember, Kihrin D’Mon, Janel Theranon és Teraeth miatt. Sem Kihrin, sem Janel nem fogott fegyvert, és bár elvileg nem is lett volna szükségük rá, no de ennyi ember ellen…

A végkifejlet kiszámíthatónak tűnt.

– Mi folyik itt? – Qoran Milligreest tábornok félrelökött néhány boszorkányvadászt, ahogy bemasírozott középre.

– Úgy fest, a segítségünkért cserébe egy börtöncella a jussunk. – Janel ökölbe szorította mindkét kezét.

– Vornel, ezt meg mire véljem? – fordult Milligreest egy quuri férfihoz, semmi jelét nem adva, hogy hallotta volna a lányát.[4]

Vornel Wenora, a Főtanács tagja felhorkant a tábornok kérdése hallatán.

– Szerintem egyértelmű. Elbánunk a Birodalomra leselkedő veszélyek egyikével. Neked is ezt kellett volna tenned.

– A Birodalomra leselkedő veszélyek egyike? – Qoran az óriási fémsárkány tetemére mutatott. – Az ott a veszély. A Démonzuhatag közelgő átszakadása szintén veszély. Ezek meg itt gyerekek!

Thurvishar végignézett a sokaságon. A boszorkányvadászok elméjét üres térként érzékelte, ahogy némelyik varázslóét és a Főtanács összes tagjáét is. De hol lehetett Tyentso császárnő?

Vornel vállat vont.

– Te ezt állítod, én azonban veszélyes embereket látok, akik súlyos fenyegetést jelentenek nagy és dicső Birodalmunkra. Ez az ember megölte a császárt, és ellopta Urthaenrielt. Aztán itt egy boszorkány, aki nyíltan kérkedik a hatalmával, az pedig egy hírhedt Manol vané kém. Viszont általam felfoghatatlan okokból te semmit sem tettél, hogy megállítsd őket. Ez vajon miért van, Qoran?

– Mert én tudom, mi az, hogy fontossági sorrend! – vetette oda a tábornok.

Thurvishar erre felvont szemöldökkel Vornelre nézett. Bár a vádak nem voltak teljesen alaptalanok, az igazságtól meglehetősen távol álltak. Ráadásul a Főtanács tagjai még csak rá sem pillantottak Thurvisharra, holott sokkal inkább őrá kellett volna haragudniuk. Vornel vádjai álnoknak tűntek, mint amiket nem valódi felháborodás szült; sokkal inkább az állhatott az egész mögött, hogy egy ravasz tanácsos megérezte a hatalmi játszma lehetőségét, és túlságosan dölyfösnek, kicsinyesnek vagy ostobának bizonyult ahhoz, hogy elkerülje ezt a végzetes időzítést.

Egy idős, sovány, ezüstpamacsos hajú tanácstag, Nevesi Oxun lépett elő.

– Nem számít, Milligreest. Egybehangzó szavazataink…

– Akkor én álmomban szavaztam? – morogta a tábornok.

– Majdnem egybehangzó[5] – helyesbített Oxun. – Ha bármit teszel, hogy megakadályozz minket ebben, vagy beleavatkozol abba, hogy ezek az emberek elvégezhessék törvény adta végrehajtói feladataikat, kénytelenek leszünk megállapítani, hogy idegen hatalmak hatása alá kerültél, és eltávolítunk téged a Főtanácsból.

– Hogy merészel…

Kihrin felnevetett. Thurvishar fintorogva elfordult.

Hát persze. Tyentso.

– Nem minket akartok, igaz? – kérdezte Kihrin. – Mi két koronát sem érünk nektek. De Tyentso? Ő az, akit „a Birodalomra leselkedő veszélynek” láttok. – Az uralkodóház ifjú sarja, aki még mindig egy quuri katona kölcsönvett öltözékét viselte, széttárta a karját. – Ha ti lángelmék azt hiszitek, Tyentso elég ostoba ahhoz, hogy megjelenjen most, amikor hemzsegnek itt a boszorkányvadászok, akkor van számotokra egy ajánlatom: eladásra kínálok egy alig használt hidat a tó mellett.

Thurvisharban is fellobbant a harag. Kihrinnek igaza volt. A Főtanács lényegtelennek gondolta Janelt és Teraetht. Komolyabban vették volna Kihrint, ha tanulmányozzák a Devorai Próféciákat. Az viszont rettentően felborzolta a kedélyeket, hogy az új quuri császárnak valahogy sikerült megsértenie őket, pusztán mivel nőnek született.

Ha megkapják, amit akarnak, akkor az ismert történelemben Tyentso lesz az a császár, aki a legrövidebb ideig ült a trónon.

– A helyedben én még nem kezdeném hamisítani a híd tulajdoni lapját, Csibész. – Tyentso megjelent egy közeli sátor tetején, a szó szoros értelmében mágiával egyensúlyozott rajta. – Talán mégis vagyok olyan ostoba. Vagy csak szemtelen. – Meglendítette a jelenleg pálcához hasonlatos Jogart, hogy finom mintát rójon vele a levegőbe. – Ez bizony mókás egy játékszer. Gyakorolni akarok.

– Emberek, megölni…

És ekkor futottak be az istenek.

A csődület szélén hét vakító fényoszlop csapódott a földbe. Azok, akik pont ott álltak – boszorkányvadászok, varázslók, katonák –, mind eltűntek. Thurvishar szerette volna azt hinni, hogy valami biztonságos helyre kerültek át, ám erről nem győződhetett meg.[6] Azokat a teremtményeket viszont jól ismerte, akik kibontakoztak a lassan elhalványuló fényből.

Megérkezett a Nyolc Halhatatlan.[7] Látótávolságon belül mindenki leborult a földre, főurak, katonák és varázslók egyaránt.

Senki sem kételkedett a kilétüket illetően. Megjelenésük átitatta a levegőt is körülöttük. Galava tavaszi zöld árnyalatokat öltött, dúsakat, telteket, a lába alatt pedig virágba borult a föld. Argast matematikai képletek ölelték körül dicsfényként. Tya szivárványos fátylakból álló ruhája csillogott, ahogy ujjai között villámként pattogott a mágia. Taja ezüst öltözékben pompázott, és egy érmével játszadozott. Ompher inkább tűnt sziklából faragott, életre kelt szobornak, mintsem embernek. Khored vörös páncélt viselt hollótollas köpennyel, kezében üvegkardot tartott. Végül pedig ott állt Thaena, fehér halotti lepelben, temetői rózsákból fűzött fejékkel.

Egytől egyig fortyogtak a dühtől.

– Félbeszakítottunk valamit? – Thaena szavai úgy csikorogtak, akár egy mauzóleum ajtaja, amint végigkarcolja a kövezetet.

A domboldalban néhány kínos pillanatig csend uralkodott, mielőtt az emberek ráébredtek, hogy a Halálistennő kérdezett valamit, és most választ várt.

Tyentso császárnő felemelkedett a helyéről.

– Úgy hiszem, a Főtanács meg akart gyilkolni engem, úrnőm.

– És minket is, anyám. – Teraeth Tyentsóra nézett, majd vállat vont. – Nem hagytak volna szemtanúkat, Ty.

– Ó, jogos!

– Nos, ez az egész csak egy félreértés… – emelkedett fel Vornel Wenora.

– Csendet! – mennydörögte Khored. Minden hang elhallgatott a környéken. Még a háttérzajok is megszűntek. – Vol Karoth felébredt. Egy gonosz, akiről ti megfeledkeztetek, ám ha nem zárjuk újra börtönbe, túlságosan is közelről megismeritek majd.

– Minden alkalommal, amikor ez eddig előfordult, Quur császára kapta a feladatot, hogy újra elzárja őt – magyarázta Argas.

– Ami azt illeti, ez Quur létezésének egyetlen oka.[8] – Ompher hangja nem bizonyult olyan erőteljesnek, s furcsamód sokkal kevésbé csattant keményen, mint Thaena-é, mégis beleremegett körülöttük a talaj és minden más is. Az isten ekkor fintorogva Atrine felé nézett. A távolból csikorgás hallatszott, ám senki sem merte levenni a tekintetét a Halhatatlanokról, hogy megkeresse a hang forrását.[9]

A tisztáson az istenekről minden szempár Tyentso felé fordult.

A császár nyelt egyet, és kissé jobban kihúzta magát.

– Ha szeretnétek, hogy valaki más legyen a bajnokotok – szólalt meg Vornel Wenora –, teljesítjük a kívánságotokat. A legnagyobb örömmel.

Thaena így válaszolt:

– Elégedettek vagyunk Tyentsóval, ám azzal már sokkal kevésbé, amit itt találtunk az érkezésünkkor. Te rendezted így a dolgokat, és meggyőzted a többieket is. – Thaena pillantása komplett hadseregeket semmisíthetett volna meg. – Beleavatkoztál az egész világ sorsába.

– Én csak védelmeztem…

– Nézz a szemembe! – förmedt rá Thaena.

Vornel engedelmeskedett az istennőnek. Jóformán egyetlen másodpercig bírta, mielőtt borzongva elfordult.

Thaena ekkor intett egyet, mintha egy pókhálót söpört volna félre.

Vornel Wenora összeroskadt. Holtan.

A Halálistennő ezután Nevesi Oxunhoz fordult.

– Világosan fejeztem ki magam?

A tanácsos szeme fehérje széles gyűrűt alkotott az írisze körül.

– Igen, istennőm!

Khored a sokaság felé fordult.

– Nem most jött el a puccsok és lázadások ideje.

– Sem a hódításoké – tette hozzá a Szerencseistennő. – Nem küldjük a quuri sereget délre, a manoli dzsungelbe. A császárunk ezúttal úgy szolgálhat a legjobban, ha a Birodalmat erősíti.

– Tegyetek meg mindent, hogy véget vessetek az uralkodóházak civódásának! – parancsolta Thaena. – Roppantmód fáraszt bennünket.

Thurvishar felsóhajtott. Az uralkodóházak valószínűleg nem értékelnének bizonyos megoldásokat, amelyekkel véget lehetne vetni a belharcoknak. A sírok meglehetősen ritkán számítanak népszerű politikai székhelyeknek. Márpedig Tyentso talán legszívesebben így rendezné az ügyet.

A császárnő fejet hajtott.

– Úgy lesz, úrnőm.

– Van még egy… apróság – lépett elő Tya, aki most először szólalt meg. Az Akadémia varázslóihoz és a boszorkányvadászokhoz intézte szavait. – Én is belefáradtam valamibe.

Janel szeme elkerekedett az anyja arcára kiülő kifejezés láttán.

– Hagytuk, hogy kedvetek szerint kormányozzatok magatok közt – folytatta Tya –, ám az emberek világában a szükség túlságosan nagyra nőtt ahhoz, hogy továbbra is szemet hunyjunk az ostobaságotok fölött. Nincs erre időnk. – Az istennő arca csöppet sem volt barátságos. – Gratulálok, sikerült elhárítanotok a boszorkányok jelentette fenyegetést, ugyanis ettől a naptól fogva nem léteznek. Boszorkányok többé nincsenek. Megváltoztatom a meghatározást. Eltörlöm az engedélyek rendszerét. Ezentúl nem gyötörhetitek azokat, akik zabolátlan tehetséggel rendelkeznek. Bárki, aki képes megérinteni a Fátylat, így tehet, nemtől vagy származástól függetlenül.

A varázslókon olyan erős zavarodottság és hitetlenkedés lett úrrá, hogy Thurvishar még a talizmánjaikon és egyéb védelmeiken keresztül is hallotta a gondolataikat. Fennhangon egyikük sem tiltakozott, ám makacs ellenállás támadt a lelkükben. Ha kiiktatnák az engedélyek rendszerét, az megsemmisítené az uralkodóházakat, kiebrudalná a boszorkányvadászokat, felfordulást és nyugtalanságot hozna az Akadémia életébe. Az uralkodóházak fennmaradása a mágikus monopóliumaiktól függött. A Varázslatistennő kinyilatkoztatása… lehet, hogy nem roppantaná össze őket azonnal, ám elkövetkezne annak is az ideje. Ha bárki használhatna mágiát, bármilyen mágiát, méghozzá költségek, megkötések vagy abbéli félelem nélkül, hogy boszorkánysággal vádolnák, akkor a Drágakövek Udvara hirtelen szükségtelenné válna.

Az uralkodóházak nem fogadnának el efféle változást, akkor sem, ha maga a Varázslatistennő szállna le az égből, hogy erre utasítsa őket – amit meg is tett.

– A fejetekbe kerülhet, ha szembeszálltok velünk – figyelmeztette őket Thaena. – A türelmünk és az időnk is elfogyott. A következő találkozásunk nem zajlik majd ilyen barátságos hangulatban.

Ezzel a végső intelemmel ismét vakító fény villant. Az istenek eltűntek.

Velük együtt pedig Thurvishar, Kihrin, Janel és Teraeth is.

Csodálatos helyen kötöttek ki. A barlang belmagassága olyan óriási volt, hogy Thurvishar először nem ismert rá, hol vannak. A hatalmas terem közepén lángoló, narancssárga gömb függött, s a középtengelye körül szigetek lebegtek egy vonalban. A teljes csapat, összesen tizenegy fő, a második szigetre érkezett, amelyen ránézésre akár tízszer ennyien is elfértek volna. Hét széket helyeztek a földre, ám nem körben, ahogy arra az ember számítana, hanem véletlenszerű mintában. Ezt a lebegő szigetet áttetsző vörös, ibolya- és zöld színekben játszó burok fedte. A szigetek közti levegőben sok-sok izzó jel lebegett kör alakban; nem annyira feliratoknak, inkább matematikai képleteknek tűntek.

Thurvishar ismét körbenézett. A szigeteknek változott a mérete. A lebegő sziget körül kőtömbök és kavicsok árja sodródott, akár egy karkötő. Ezen túl kicsiny, tüzes pöttyök mozogtak, amelyek egy körben forgó barlangfalba ágyazódtak be. A varázsló rájött, hogy ez valamiféle mechanizmus lehet, az égitestek mozgásának mélységi kőzetből való leképezése.

Ahogy Thurvishar döbbenten körbefordult, a hét Halhatatlanból álló csoport szétszéledt a térben. Némelyikük leült. Mind feszültnek és nyugtalannak hatottak, sőt, rémültnek. A halandók állva maradtak, habár Kihrin látszólag azt fontolgatta, hogy láthatatlanná válik, és leugrik.

Nagyon… kényelmetlennek bizonyult… ilyen közel lenni ezekhez a teremtményekhez. Mintha az ember odatartaná az ujját a tűzhöz, a jéghez, egy kard éléhez, a villámláshoz – mindhez egyszerre. A tenyé harapása olyan erősnek érződött, hogy Thurvishar feltételezte, a Halhatatlanok csak korlátozott ideig tartózkodhatnak egy ehhez hasonló helyen, amely bizonyára Argas szent területe lehetett, ahogy egykor Ynisthana is Thaena-é volt.

Thaena a fiához fordult, és szigorúan rákérdezett:

– Mi történt?

Mielőtt még az válaszolhatott volna, Janel térdre borult.

– Az én hibám, úrnőm! Észre kellett volna vennem Relos Var cselszövését…

Thurvishar szája megrándult. Számos főurat ismert, akiket Relos Var könnyűszerrel megtévesztett. Főurakat és – körbepillantva a szigeten álló alakokon – legalább nyolc istent is.[10]

– Na várjunk csak! – horkant fel Kihrin. – Te törted szét Vol Karoth börtönét, majd vesztetted el Urthaenrielt? Mert én máshogy emlékszem a történtekre.

Janel teste kissé megfeszült.

Thaena szeme villant egyet, ahogy intett, hogy Janel álljon fel a földről. Thurvishart mély, színtiszta rémület töltötte el már attól is, ha az istennő felé nézett. Thaena létezése még soha nem tűnt fenyegetőbbnek. Az istennő teste reszketett a haragtól, amit alig tudott kordában tartani.

Időközben Taja, a Szerencseistennő megfogott egy széket, közelebb ment pár lépéssel, majd körbefordította az ülőalkalmatosságot, végül lovaglópózban elhelyezkedett rajta. Argas elfintorodott, mintha a nő megsértette volna.

– Muszáj ezt?[11]

– Engem nem érdekel, kinek a hibája – jelentette ki Taja, figyelmen kívül hagyva Argas zsörtölődését. – Micsoda döbbenetes elképzelés! Relos Var rávesz valakit, hogy elvégezze helyette a piszkos munkát. Annyira meglepő! – Az arcához kapta a kezét.

Galava, akinek a lába körül virágok nőttek, míg fel-alá járkált, dorgáló pillantást vetett Tajára.

– Ez most nem a viccelődés ideje, gyermekem! – Megállt, amikor Ompher közelebb ért, nem annyira járva, mint inkább sodródva a földön, és köré fonta a karját.

– Nem szabadult ki – morogta Teraeth. – Még nem.

– Éreztem, hogy felébred – jegyezte meg Kihrin. – Éreztem.

– Az ébredés nem ugyanaz, mint a szabadulás. – Khored levette vörös sisakját, felfedve fekete bőrű manol vané alakját. – Vol Karotht még mindig a Métely közepe tartja fogva.

– De még meddig? – Thaena hangja mennydörgésként visszhangzott a hatalmas teremben. – Még meddig, amikor tudjuk, hogy Relos Var a másik hét kristály egyikének összetörésén munkálkodik, illetve azon, hogy rászabadítsa Vol Karotht a világra? Még meddig, amikor tudjuk, hogy annál a fattyúnál van már Urthaenriel? – Gyűlölködő pillantást lövellt Kihrin felé. – Egyébként gratulálok! Csak úgy odaadtad neki a kardot, vagy küzdenie is kellett érte?

A fiú felszisszent.

– A csillagokra! – vágott közbe Taja. – Mekkora egy ribanc vagy, amikor félsz!

Thaena lángoló tekintettel perdült felé.

A levegőben vibrált a feszültség, jégkristályként tapadt a jelenlévők idegeihez. Thurvishar még sosem látott isteneket harcolni, de nem is volt rá kíváncsi. A jelek szerint másodpercek választották el őket a nyílt erőszaktól.

– Halálra vagyok rémülve – ismerte be Tya. Maga köré vonta a fátylait, a pillantása elrévedt. – Hiába vagyunk ilyen erősek, Vol Karoth játszi könnyedséggel megölt bennünket… meg sem kottyant neki. – A Varázslatistennő Kihrinre nézett. – Nem tudtuk, mi történt. Csak azt, hogy valami rosszra fordult… hogy bekövetkezett egy hatalmas, kataklizmaszerű robbanás. És aztán… ott volt ő. Egy lyuk a világegyetem szövetén. Pontosan tudta, mit kell tennie. Először Tajával végzett, majd Galava-vel és Thaena-jel…

Galava halk, fájdalmas nyöszörgést hallatott, s megragadta Ompher kezét.

– Elég! – Thaena hangja szigorúan, feszülten zendült.

Argas megrázta a fejét.

– Ezúttal más a helyzet. – Az isten Kihrint tanulmányozta. – Változtat a dolgokon, hogy most itt vagy. Nem mi pusztíthatjuk el Vol Karotht. Hanem te. Csak elég időt kell nyernünk neked ahhoz, hogy megtedd.

– Nekem? El sem tudom képzelni…

– Mi ketten barátok voltunk régen. – Argas a két istennő, Taja és Thaena felé intett, akik az imént kis híján egymás torkának estek. – Elmondta bármelyikük is, milyen jóban voltunk?

– Nem, én… – Kihrin szeme résnyire szűkült. – Várj, tényleg ismerlek téged. De nem valami előző életemből. Akkor honnan?

Argas elvigyorodott.

– Gyerekkorodban gyakran jártam a Fátyolnál, hogy megnézzem, mi a helyzet veled.

Ezúttal Taja képedt el.

– A fenébe is, Argas! Hiszen beszéltünk erről! Megígérted, hogy távol tartod magad tőle.

Argas gúnyosan felnevetett.

– Te ígérted meg. Én csupán nem javítottalak ki.

Kihrin felsóhajtott, és a hüvelykujjával masszírozni kezdte a halántékát. Halkan motyogta:

– Mondanék egy marakodó szülős viccet, de…

Thurvishar Janelt és Teraetht fürkészte.

– De némelyikünk számára túlságosan is helytálló lenne.

– Egen – bólintott Kihrin.

– Akkor mi most a terv? – kérdezte Teraeth, visszaterelve a beszélgetést a hatékonyság medrébe. – Az Éjszaka Rítusa?

Taja és Khored összenéztek.

– Arra nem lehet szükség – jelentette ki Taja.

– Minden más fajnál szükséges volt – vetette közbe Galava. – Ezúttal is az.

– A szertartással mindig csak időt lehetett nyerni… – kezdte Khored.

– Ez most más – szólt közbe Argas. – Vol Karoth más. Jelenleg gyengébb. – Kihrinre mutatott. – Talán ez az első alkalom, hogy lehetséges elpusztítani őt, viszont akkor nem, ha kiszabadul, mielőtt megtalálnánk a módját. Fogva kell tartanunk. Még egy kis ideig.

– Mi az az Éjszaka Rítusa? – kérdezte Janel.

– Az a szertartás, ami egy halhatatlan fajt halandóvá változtat – felelte Thurvishar. – Régen négy halhatatlan faj létezett, most már csak a vanék maradtak. Méghozzá azért, mert korábban háromszor használták a Rítust, mindig azzal a céllal, hogy megjavítsák Vol Karoth börtönét, mielőtt kiszabadulhatna.

– Ó!

– Időre van szükségünk, hogy levegőhöz jussunk – jelentette ki Thaena. – És szándékomban áll ezt biztosítani. A vanéknak már rég…

Mind a hét isten megdermedt, félbehagyták, amit eddig csináltak, a szavak is bennük rekedtek, aztán felnéztek, majd oldalra. Mintha mind ugyanarra bámultak volna; valamire, amit halandók nem láthattak.

– Mennyi idő, mielőtt a démonok betörnek a Béke Földjére? – kérdezte Khored.

– Kilencvennyolc százalék esélye van, hogy még öt percig nem – felelte Taja –, aztán nyolcvanhat százalék, hogy lerohanják a Szakadékot.[12]

– Ott vannak az embereim – mondta Thaena –, de nem tartanak ki soká.

– Akkor kifutottunk az időből – bólintott Argas.

Tya Janelhez fordult.

– Képtelenek leszünk segíteni. Vol Karoth ébredésével a démonok visszavonultak a Pokoljárásaikból, mert úgy túl könnyű lenne megtalálni őket, viszont ostrom alá vették a Béke Földjét, hogy megpróbálják elérni a Lelkek Forrását. Ne számíts rá, hogy bármiféle segítséget nyújtunk.

Janel arckifejezése elsötétült. Thurvishar emlékeztette magát, hogy később kérjen részletes magyarázatot tőle.[13]

– Ha a Forrás odalesz, vele pusztul a jövőnk – tette hozzá Galava.

Thaena arca utálatos fintorba torzult, ahogy a fia, Teraeth felé fordult.

– Terindelnek ezt évezredekkel korábban meg kellett volna tennie. Mivel nem így történt, a te dolgod gondoskodni róla, hogy az unokaöccse, Kelanis pótolja a mulasztást.

Thurvishar elfordult. Ez hát annak a színjátéknak az utolsó, tragikus felvonása, amely négyezer év alatt bontakozott ki. A vanék halandókká válnának; az utolsó nagy faj is odalenne. Igen, időt nyernének vele, de… nos, irtózatos árat fizetnének azért az időért.

– És ha nemet mond? – vetette fel Kihrin.

– Nem fogja azt tenni – válaszolta Thaena. – Nem merné. Gondoskodtam erről. Eltávolítottam anyádat a trónról, hogy ne ismételjék meg Terindel bűnét.

– Helyes. – Taja szája keserű, szomorkás mosolyra húzódott. – Tehát legalább ez a rész simán megy majd.

Kihrin bizonytalan arckifejezéssel egy pillanatig az istennőt tanulmányozta, majd a többiekhez fordult.

– Nem szívesen világítok rá egy kínos problémára, de… tényleg mi vagyunk a legjobb választás? Például egészen biztosra veszem, hogy Teraeth az egyetlen, aki beszél vanéül.

– Vorául – javította ki szórakozottan Tya. – A vanék és a vorák mindig is ugyanazt a nyelvet beszélték.

– Látjátok? – mutatott rá Kihrin. – Még a nyelvük nevét sem ismerem.

Argas elvigyorodott.

– Azt majd én megoldom.

2: A SEBESÜLT ÉGBOLT

Kihrin hátradőlt, és felsóhajtott.

– Ugye tudod, hogy neked is beszélned kell? – kérdezte Thurvishar. – Hacsak nem azt szeretnéd, hogy én folytassam. Nekem így is, úgy is jó.

– Csak azon gondolkodtam, milyen vicces, hogy sosem szeretem ott kezdeni, ahol mindenki más. – Kihrin az ajkát harapdálta, a szeme a távolba révedt.

– Te hol kezdenéd? – érdeklődött Thurvishar.

Kihrin egy papírkupacon dobolt az ujjaival. A lapokon rejtélyes matematikai képletek sorakoztak, amelyeket többé senki sem értett a világon. Habár… nem, ez nem igaz. A drethek valószínűleg még tanították ezt valahol.

– A Mételynél – felelte Kihrin.

Thurvishar lehunyta a szemét, majd újra kinyitotta.

– Mert minden ott kezdődik, és ott végződik?

– Legalábbis nekem – válaszolta Kihrin.

(Kihrin története)

Kinyitottam a szememet. A sebesült égbolton kénnel csipkézett felhők tülekedtek. A fejemben émelyítő, tompa fájdalom lüktetett, úgyhogy beletelt egy pillanatba, amíg rájöttem, ez nem csupán a képzeletem; lefeküdtem, míg a világ arrébb zökkent. A levegőt megtöltötte a rothadás szaga, és mart; finom szemcsés ködként ülték meg a savas rétegek, amitől könnyezni kezdett a szemem, a torkom összeszorult. A párától a testemhez tapadt mind a ruhám, mind a hajam. A távolból szűnni nem akaró dúdolás hívogatott.

Amint megláttam azokat a felhőket, felgyorsult a szívverésem, a lüktetés felerősödött. Tudtam, hol vagyunk, és azt is, hogy ezt a vidéket réges-rég elkerüli az öröm.

Felültem, és körbenéztem. Egy komótosan döcögő szekérre vetettek. Három, még mindig eszméletlen alak feküdt mellettem: Teraeth, Janel és Thurvishar.[14] Az elrablóink arra sem vették a fáradságot, hogy lecibálják rólunk a díszes holmit, amit akkor viseltünk, mikor rajtunk ütöttek, habár a fegyvereinktől megszabadítottak.

Két állat vonta a szekeret. Nem ismertem rájuk – patások voltak, csíkos farral.[15] Mivel senki sem fogta kezében a gyeplőt, a jószágok néhány lépésenként megtorpantak, hogy belekóstoljanak a fűbe, így aztán olyan sebességgel haladtunk, akár egy parton vergődő csikóhal. Az igazat megvallva, nem sok fű akadt, amit csipegethettek, leginkább csak néhány tövises bokor meg csúszós, zselés nyálka. Mind ehetetlennek tűnt. Valószínűleg kivétel nélkül mérgezőek is voltak.[16]

– Taja! – kiáltottam, bár ezt, finoman szólva, nem lehetett a kedvenc istennőmhöz intézett fohásznak nevezni. Inkább elhallgattam.

Úgysem mutatkozott volna meg előttem. Itt nem. Hiszen közel jártunk ahhoz a helyhez, ahol egy mostanra teljesen éber Vol Karoth már az ujjait ropogtatta, hogy felkészüljön a következő menetre. A manoli dzsungel volt a legközelebbi terület, ahová a Nyolcak el mertek utazni, és még azzal is kockáztattak. Magunkra maradtunk.

Megrázogattam a többieket.

– Ébredjetek! Ébredjetek, a fenébe is!

Meglepetésemre először Janel riadt fel. Gyanítom, azért, mert még nem ment le a nap. Éjszakánként lehetetlen volt felébreszteni őt.[17] Megdörzsölte a szemét, aztán a fegyvereiért nyúlt, amelyeket persze már nem talált a helyükön.

– Mi történt? Hol vagyunk?

Mielőtt válaszolhattam volna, Teraeth is felébredt, akit Thurvishar követett.

Gyorsan felmértem nagyon takaros, egyben roppant haszontalan szekerünket: sem vizet, sem ételt nem láttam. Tehát akárki is tett ide minket, nem érdekelte, hogy életben maradunk, vagy sem.

– Gyanítom, a vané udvarban valaki nem volt odáig az ötletért, hogy beszéljünk a királlyal. – Megdörzsöltem a homlokomat. – Hogyan kaptak el minket?

– Mérgezett dobónyilakkal. – Úgy látszott, Teraeth büszkeségét sérti az eset. Janel felé nyújtotta a kezét, ő viszont furcsán nézett rá, és figyelmen kívül hagyta a felajánlott segítséget; egyszerűen lemászott a szekérről, Thurvisharral a nyomában.

Teraeth visszahúzta a kezét.

– Van sejtésünk arról, ki lehet a felelős? – Janel habozott. – Nem a király, ugye?

– Ha Kelanisnak köze van ehhez, aligha kellett volna titokban kijuttatnia minket a palotából – vélekedett Thurvishar. – Az elrablóink ügyeltek rá, nehogy meglássák őket.

Erre elhallgattunk egy kicsit.

– Te… eszméletednél voltál? – Teraeth nemhiába kérdezte ezt, figyelembe véve, Thurvishar mennyire ért a mágiához.

A varázsló a selyemköntösét vizsgálgatta, mintha foltot talált volna rajta.

– Nem. Kihrin is megmondhatja: nem úgy reagálok a kábítószerekre, mint általában mások. Néha szinte teljesen magamnál voltam. De ez korántsem egyenlő azzal, hogy végig tisztán követni tudtam volna az eseményeket.

– És ki juttatott ide minket? – Teraeth körbemutatott; a hangja nyersen szólt.

– A vanék? – kockáztatta meg Thurvishar. – Nem sokra emlékszem. Az egyikük egy kék hajú nő volt.

– Miyane királyné? – Teraeth úgy nézett rám, mintha én képes lettem volna megerősíteni a találgatását.

Szúró fájdalmat éreztem a torkomban, viszont nem a levegő miatt.

– Vagy az anyám. Neki is kék a haja.[18]

A válaszomra mindenki elhallgatott. Khaeriel hollétét homály fedte előttünk, és amikor a vanék felett uralkodott, köztudottan ellenezte az Éjszaka Rítusát. Most, hogy felszabadult a rabság alól, arra számítottam, megpróbálja majd visszaszerezni a trónját. Valószínűleg voltak szövetségesei és kapcsolatai a királyi palotában. Talán elég sokan ahhoz, hogy rajtaüssenek a közvetítőkön, akiket az Éjszaka Rítusa miatt küldtek.

– Ha anyád tette ezt – mutatott körbe Teraeth ismét –, akkor jobb, ha átgondolod kettőtök viszonyát. Azzal, hogy ideküldött minket, lényegében aláírta a halálos ítéletünket.

– Szó szerint – értett egyet Thurvishar. – Azt hiszem, a vanék ezt nevezik az Árulók Útjának.

Felsóhajtottam.

– Nem tudom elvetni a lehetőségét, hogy igen, ezt ő művelte velünk. Egy gyermek, akit sosem ismert, a saját halhatatlanságával szemben? Talán még csak nem is esett nehezére meghozni a döntést.

– Később bőven lesz időnk bűnbakot keresni – közölte Janel. – Most viszont nagyobb gondjaink is adódnak: ételhez és vízhez jutni, aztán túlélni addig, amíg vissza nem jutunk a civilizációba. Bármelyikről is legyen szó. Ez tényleg a Korthaeni Métely, ugye? – A környéket fürkészte, legalábbis amennyire lehetett ezen a hasadásokkal szabdalt, sziklás tájon.

– Egészen biztosan. – Kíváncsi pillantást vetettem Janelre. Arra számítottam, hogy Teraeth és Thurvishar felismerik majd a helyet. De Janel? Sosem járt még a Mételyben, legalábbis ebben az életében. Az előzőben meglehetősen hősies küldetésre indult erre a vidékre.

Kezdett visszaemlékezni.

Én ismertem a Mételyt, mert évekkel korábban jártam már itt egyszer, amikor Kharas Gulgoth romvárosába teleportáltam, ahol Vol Karoth börtöne állt. Az az egy alkalom elég is volt: bármilyen körülmények között felismertem volna ezeket a felhőket, a levegőnek ezt az égető, csípős bűzét. Az előző alkalommal azért maradtam életben, mert három Halhatatlan megjelent, hogy kivezessenek. Ezúttal azonban erre nem számíthattam.

Teraeth felvett egy követ, és dühében elhajította.

– Ó, ez biztosan a Korthaeni Métely! A rohadt életbe! Kíváncsi vagyok, a király tudta-e egyáltalán, hogy elé akarunk járulni.

A málhás állatok továbbra is egyik csenevész bokortól a másikig jártak, így mindannyiunknak utánuk kellett mennie, ha nem akartuk elveszíteni a szekeret.

– Talán nem – felelte Thurvishar –, de hamarosan megtudja. Kaput nyitok, és visszatérünk a Fővárosba. Ott aztán újra kapcsolatba léphetünk a Nyolcakkal, és eldönthetjük, hogyan tovább. Ez észszerűen hangzik?

Egy darabig senki sem válaszolt. Aztán rájöttem: Thurvishar a jóváhagyásunkra vár.[19]

– Aha, remek ötlet. Csináld!

– Kérlek – tette hozzá Janel. Leplezetlen bosszúsággal nézett le vörös selyemruhájára. – Miért nem hagyták, hogy legalább rendesen felöltözzünk, mielőtt elkábítottak, és kidobtak ide?

A vanék nagy vendégszeretettel fogadtak bennünket. Épp ez volt a bosszantó. Egyikük sem mondta, hogy takarodjunk. Inkább üdvözöltek minket, váltig állították, hogy látni fogjuk a királyt, amint visszatér a fővárosba, de addig is szükségünk lesz megfelelő udvari ruhára. Ezután nagyjából egy hétig pazar öltözékeket aggattak ránk, főképp azért, hogy legyen mit felvennünk azokra a pompás mulatságokra, ahová meghívtak bennünket.

Janel ruhája a hagyományos nyugat-quuri viseletre hasonlított, bár csupán azok szemében, akik még sosem látták Quur nyugati felének divatját. Szóval hiába kapott raisigi-t, mely szorosan körbevette a mellét, lentebb áttetsző selyemlapokban hullott alá, amelyek narancssárgából sötét karmazsinvörössé mélyültek. Kefnadrágjából a derekánál szakaszosan kivillant a bőre, ezt a részt egymáshoz kapcsolódó aranyszalamandrák vékony lánca tartotta össze. Az egész köszönőviszonyban sem állt a szabadtéri viselettel, igaz, Janel lábán legalább csizma volt.

Teraeth és én már nem jártunk ilyen jól. Mi sarut kaptunk a vané selyemköntösökhöz; ez utóbbiak olyan vékonyak voltak, hogy örültem, amiért a divat szerint több réteget kellett magunkra ölteni.[20] Teraeth csupán azért viselt úgynevezett „előírásoknak megfelelő ékszereket”, mert feltétlenül el akarta rejteni a késeit.

Most felsóhajtott.

– Legalább a selyem egy vagyont ér.

– Inkább lennék meztelen, kezemben a kardommal – közölte Janel.

Thurvishar feltartotta a kezét, ahogy belefogott a bonyolult varázslatba, amely kijuttathatott minket ebből a halálos csapdából. Nem lepett meg, hogy a merénylőink – akárkik voltak is – feltételezték, hogy képtelenek leszünk elmenekülni a Mételyből. Az egész világon alig akadtak százan, akik szabadon álló kapukat tudtak nyitni – ráadásul a legtöbbjük istenkirály volt. A két kezemen meg tudnám számolni, hány halandó képes erre a trükkre, és nem is lenne szükségem minden ujjamra.[21]

Szerencsénkre Thurvishar is ezek közé az emberek közé tartozott. Ha itt ragadunk, bizonyosan belehalunk abba, hogy étel, víz és fegyverek nélkül kilöktek minket a Mételybe.

Csakhogy semmi sem történt.

– Öhm, Thurvishar? – Megköszörültem a torkomat, hogy felhívjam magamra a figyelmét.

A varázsló ujjai megálltak a levegőben.

– Ez… nem jött össze. Hadd próbáljam meg…

– Thurvishar, nézz fel! – szólt Janel halkan, ám sürgetően.

Én is az ég felé fordítottam a tekintetem. A fejünk felett kavargó felhők beteges sárgásbarnából ezüstszürkévé változtak, és szivárványszínek villantak bennük: vörösek, zöldek, ibolyakékek.[22] Mintha fortyogtak volna.

– Mi a fene… – kezdte Janel.

– Ismerem ezt az eget. – Teraeth szeme elkerekedett. – Gyerünk, be a szekér alá! Be a szekér alá, de most rögtön!

Janel megragadta a hozzá legközelebb álló személyt – Thurvishart –, és lerántotta a földre. Ugyanekkor Teraeth engem nyomott a talajra. Nem volt ugyan szükségem ösztökélésre, de minden segítségnek örültem, ahogy fedezékbe vonultam.

Valami a földre puffant a közelben. Az első hangot egy második követte, majd újabb, míg végül már vad zivatarként visszhangzottak körülöttünk.

– Ez meg mi a… – fordultam oda, hogy megnézzem.

Egy kard csapódott a földbe, heggyel előre beleszúródott. Mellé egy tőr érkezett; rezgett, ahogy beleállt a talajba. Aztán jött a következő. Nem minden fegyver heggyel lefelé zuhant, ám fedezék nélkül odakint bárkire az a sors várt volna, hogy rövid úton halálra verik vagy szurkálják. Mintha csak ennek kívánna nyomatékot adni, hirtelen állati ordítás hasított a levegőbe, amelynek, megkönnyebbülésemre, hamar vége szakadt.[23] Fémcsörgést hallottunk, ahogy fegyverek csapódtak a már földre ért társaikhoz.

– Kardok? – hüledeztem. – Ez tényleg egy kardeső? – Eszembe jutott Morios, a sárkány, akit Janel megölt, de ő kavargó fémfelhőket lehelt magából, pengeéles fémszilánkokat. Ezek viszont valódi kardok voltak, gombbal, drótkosárral, keresztvassal és vércsatornával.

– Ezúttal igen – bólintott Teraeth. – Legalább nem sav hullik az égből.

– Vagy mérges pókok – tette hozzá Thurvishar. – Olvastam egy elbeszélést…[24]

– Igen, az én elbeszélésemet…[25]

– Kihrin! – Janel a mishámnál fogva maga felé rántott, épp amikor egy kard bevágódott a szekér fapadlójának egyik repedésébe, és teljesen átfurakodott rajta. Egy hajszálnyival került el engem.

A mozdulat következtében Janelhez simultam, amit őszintén szólva egész kellemesnek találtam. Janel látszólag ugyanebben a pillanatban jött rá, mennyire kihívó ez a póz, mire mosolyra görbült a szája.

– Megsérültél? – kérdezte Teraeth.

Hátranéztem a vállam fölött, el a kard mellett, egyenesen Teraeth szemébe. Rémültnek tűnt, márpedig emlékeim szerint soha azelőtt nem láttam ilyesféle kifejezést az arcán.

Teraeth aggodalma elvette a kedvem a kacérkodástól. Halk imát suttogtam az istennőmnek, habár tudtam, hogy semmi értelme.

Taja elfoglalt volt. Vagy rejtőzködött.

Nem is tudom, melyik lehetőség aggasztott jobban.

3: BOSZORKÁNYVADÁSZAT

Thurvishar szünetet tartott, átfutotta a beszámolót, majd félretette.

– Kicsit elbizonytalanodtam, hol is folytassam.

– Mi van Senerával? – kérdezte vigyorogva Kihrin.

– Tessék? – Thurvishar szeme résnyire szűkült; az arckifejezése alapján csöppet sem találta szórakoztatónak a témát.

– Senera. Tudod… világos bőr, sötét szív. Ami engem illet, fogalmam sincs, mit eszel rajta, de… – Kihrin áthajolt az asztalon a varázsló felé. – Neked sokkal inkább kedvedre való a fekete szín, mint nekem.

– Fogalmam sincs, mire célzol – felelte kimérten Thurvishar. – Akárhogy is, Senera nem tájékoztatott arról, hogyan kezdődött a szerepe ebben az egészben.

Kihrin felnevetett, majd azt dudorászta:

– Neeem hiszek neked.

– Pedig igazat mondok. – Thurvishar várt pár másodpercet, míg Kihrin lelkesen őt fürkészte, aztán felsóhajtott, és újabb köteg papírért nyúlt. – Ahhoz, hogy lássuk a teljes képet, Taleával kell kezdenünk.

(Talea története)

A talaj lüktetve remegni kezdett.

Talea kihúzott egy lándzsát a forgurogh klán katonájából, aki ostoba módon azt hitte, sebezhetetlenné válik, ha trágárságokat ordítva rohan a lány felé. Talea átlépett a testen, majd összenézett Bikeinoh-val, a Megvetettek másik tagjával. A yori nő ugyanolyan zavarodottnak hatott, mint a lány.

– Az meg micsoda? – kérdezte Talea.

Az idősebb nő vállat vont.

A találkozó szinte az elejétől fogva rosszul alakult, és rajtaütés lett belőle. Xivan Kaen, Yor hercegnéje megpróbálta kezelni a yori klánokat, amelyek kikiáltották a függetlenségüket, miután a férje eltűnt, és feltehetőleg meghalt – csakhogy adódott néhány gond. Egészen pontosan három. Először is, a klánok gyűlölték a tényt, hogy Xivan Kaen nem tősgyökeres yori. Másodszor, Xivan nő volt, a yori férfiak pedig a jelek szerint igazi mimózák, akik nem tudták, mit kezdjenek azzal, ha egy nő ad nekik utasításokat. Végül pedig: Xivan Kaen halott volt.

Rendes körülmények között ezek egyike sem bizonyult áthidalhatatlannak.[26]

A forgurogh klán azonban Sulesst, az istenkirálynőt rejtegette. Xivan remélte, hogy tárgyalhatnak, és meggyőzhetik őket, hogy adják át Sulesst. Utólag belegondolva számíthattak volna a rajtaütésre.[27]

A talaj tovább remegett. A találkozó helyszínéül választott jeges hágó hóval borított sziklái mögül egy fej bukkant elő. Ez a kékesfehér, szakállas fej nagyjából akkora lehetett, mint egy jegesmedve. A hozzá tartozó test pedig megfelelően aránylott ehhez. A teremtmény egy gyökerestül kitépett fenyőfát lengetett.

– Jégóriás! – kiáltotta Bikeinoh. – Az istenekre, nem hittem, hogy van még ezekből élő példány!

Talea felfigyelt a teremtmény aszott húsára és mazsolára hasonlító szemére meg a rothadó bőr alatt kitüremkedő járomcsontra és koponyalemezekre.

– Élő nincs is, ebben biztos vagyok. Futás!

Az óriás lassan, nehézkes léptekkel haladt, ám így is beleremegett a föld. Amikor meglendítette azt a fát, nem kellett pontosan céloznia. A forguroghok szintén menekülőre fogták, hisz a támadás ugyanúgy fenyegetett mindenkit. A teremtmény meg sem próbált különbséget tenni barát és ellenség között, bár meglehet, egy jégóriás megelevenedett holttestének mindenki ellenségnek számít.

A felé lőtt nyilak, melyek a mellkasába mélyedtek, meg se kottyantak neki.

– Spóroljatok a nyilaitokkal! – ordította Talea. Tenniük kellett valamit. De mit? Gáncsolták volna el?

Ez nem is lehetett annyira nevetséges ötlet. Ha elvágják a lábában az ínszalagokat, az lelassíthatta a szörnyeteget, attól függően, hogyan bűvölte el vagy szállta meg egy démon. Mindenesetre csupán egyféleképpen deríthették ki.

Ekkor egy alak bukkant fel a hágó oldalában húzódó, déli szirteken. Xivan. A nő nekifutásból a jégóriás felé vetődött. Tökéletes ívben suhant át a levegőn, majd a teremtmény hátára érkezett, pont a nyak mögött. Xivan egyik kezében hosszú, fekete kardot tartott, amelyet oldalra emelt, s vágásra lendítette. Habár a kard elsőre túl rövidnek tűnt ahhoz, hogy egyetlen csapással lefejezze a jégóriást, mire Xivan a mozdulat végére ért, a penge hossza megduplázódott. Áthasította az óriás élettelen húsát és csontját, de úgy, mintha csak lúdtollak közé sújtott volna, melyeket pusztán mondókák bűvöltek össze.

Xivan az óriás testén maradt, csupán az utolsó pillanatban ugrott le róla, mielőtt az becsapódott, megrengetve az egész hágót. A fekete kard – Istengyilkos, Urthaenriel, vagy akárminek is nevezték azt az átkozott pengét – akkorára zsugorodott, hogy Xivan belecsúsztathassa a hüvelyébe.

A yori hercegné lesöpört a köpenyéről egy képzeletbeli hópelyhet, azután Talea felé indult.

A lánynak mindig elakadt tőle a lélegzete. Persze a legtöbben másként látták volna. Xivan megjelenése gyakran változott. Sötét khorveshi bőre vagy olyan száraznak tűnt, mint a pergamen, vagy pirospozsgásnak, mintha egy zsenge hajadon túl sokat időzött volna a csípős hidegben – attól függően, mikor evett legutóbb. Sötét, göndör, összetapadt tincseit ezüstcsatok fogták hátra. Az egész szeme fehérlett. A külsején egyedül ez a yori vonás mutatkozott meg, bár nem a szokványos okokból.

– Jelentést! – utasította Taleát, ahogy elsétált hadnagya mellett a találkozó mostanra testekkel borított helyszíne felé.

– Még fel kell mérnünk a veszteségeket – közölte Talea –, viszont sikerült elfognunk Mazagra törzsfőt.[28] Idehoztuk, hogy kikérdezhesd.

– Van valami nyoma az Uralkodó Szukának?

Xivan az istenkirálynőre, Sulessre célzott. Szinte sosem nevezte nevén az istennőt. Őszintén szólva az „Uralkodó Szuka” valóban Suless egyik címe volt, Xivan azonban sokkal kevésbé tiszteletteljesen használta, mint az egyszerű yori hívek.

Talea megrázta a fejét.

– Nem, semmi, de meglepne, ha nem figyelt volna.

Számolniuk kellett a régi történetekben foglaltakkal, az istenkirálymesékkel meg a Sulessről szóló legendákkal. Megtanultak igazságként tekinteni rájuk. Igen, Suless képes megbűvölni mások elméjét. Igen, Suless képes lelkeket lopni. Igen, Suless képes vadállatokat használni a kémjeiként – varjakat, havasi hiénákat, sarki rókákat és jegesmedvéket. Nem becsülhették alá az istennőt.

– Az engem is meglepne – ismerte be Xivan, és a nyomaték kedvéért bemutatott az erdősáv felé. Megállt a sátor előtt, ahol a találkozót tartották volna, ha a másik fél tisztességesen kezeli a helyzetet. A szőrmével borított viaszosvásznat nyilak lyuggatták át, és lángra is kapott. Xivan elsétált a tomboló tűz mellett, amíg oda nem ért egy nőhöz, aki egy bundába és keményített bőrvértbe bújt férfit fogott le. A többi nő pajzsot emelt fölé, hogy megvédjék a nyilaktól.

A Megvetettek feltételezték, hogy Mazagra emberei inkább megölnék a saját vezérüket, csak ne jusson az ellenség kezére.

– Ne küszködj – intette Xivan –, különben szólok Nezessa-nek, hogy törje el a karodat. Nem esne nehezére.

Igazat beszélt: Nezessa volt közülük a legerősebb.

A forgurogh törzsfő undorral nézett fel Xivanre, aztán kiköpött oldalra.

– Nincs mit mondanom neked, ribanc!

– Ó, ez bizony nem igaz – ellenkezett Xivan. – Például meg fogod mondani nekem, hová ment Suless. – Leguggolt a törzsfő mellé, a sarkára nehezedett. – Hadd beszéljek világosan, Mazagra: számomra nem lényeges, hogy eláruld nekem. Rájövök magamtól is. Itt csak azt döntjük el, kiirtom-e az egész klánodat, vagy sem, hogy elrettentő példával szolgáljon a többiek számára.

A férfi szeme elkerekedett.

– Azt úgyse mernéd!

– Miféle történetekkel etetett Suless? – nevetett Xivan. – Azt állította, gyenge vagyok? Lágyszívű? Hogy elnéző leszek, csak mert a harcosaim nők?

Talea erre felkacagott. Ahogy a Megvetettek többi tagja is.

– A férjem, Azhen egyszer egy egész klánt lemészárolt – folytatta Xivan –, és nem bírom kiverni a fejemből, mennyire bevált ez a stratégia. Az emberek utána jóval komolyabban vették őt. Szeretnéd, ha veled hasonlóképp példát statuálnánk? Évekig arról pusmognának, hogy mi történt a forgurogh klánnal.

A férfi arca megrándult. Talea észrevette, és tudta, hogy a törzsfő jóval hamarabb megtörik majd, mint hogy Xivan elvesztené a hidegvérét. Ahogy abban is biztos volt, hogy Xivan ugyanígy felfigyelt a reakcióra.

– Fogalmad sincs, mit fog tenni! – csattant fel Mazagra. – Ő az istennőnk. Nem szállhatsz szembe vele!

– Hát csak figyelj! – Xivan újra felállt, és arrébb sétált.

Talea követte.

– Mi a szándékod a klánnal?

Xivan elfintorodott.

– Azhennek komoly tervei voltak ezzel a néppel. Meg akarta mutatni nekik, hogy létezik jobb megoldás is, mint az esztelen erőszak meg a hit, hogy csak az erősek uralkodhatnak a gyengék felett. Azt akarta, hogy a yoriak különbbé váljanak, mint amilyen barbároknak Quur többi része látja őket. És ezért gyűlölték őt.

– Értettem, hercegném.

Taleának megvolt a személyes véleménye a hercegről, azonban megtartotta magának. Azhen Kaen egykor talán másmilyen volt, mielőtt Suless belemélyesztette a karmait. Xivan egy fiatalabb, élettelibb Azhen Kaenre emlékezett, amikor a férjére gondolt – ám azt a herceget Talea sosem ismerte.

De talán nem is adott neki esélyt. Talea bizonyos esetekben nem értette a yori kultúra finomságait. Mégsem tartotta a yoriakat nagyobb barbároknak a quuriaknál.

Inkább úgy látta, a yoriak amatőrök ebben a játszmában velük szemben.

Xivan felfigyelt az arckifejezésére.

– Megint panaszkodom, mi?

Talea elvigyorodott.

– Egyáltalán nem, hercegném. – Ekkor leolvadt az arcáról a mosoly. – De mi lesz a klánnal?

Xivan felsóhajtott.

– Hát, azt hiszem, a yoriak elvei szerint kell eljárnunk. Az uralom csupán az erőseknek való, és csakis a félelem által lehet elérni. – Megvetően legyintett. – Öljétek meg a férfiakat! A nők és a gyerekek pedig hadd menjenek, de előbb figyelmeztessétek őket, hogy ugyanez lesz a sorsa bármelyik klánnak, amelyik az Uralkodó Szukát rejtegeti! Adják csak tovább a hírt![29]

Talea gyomra összeszorult. Előre tudta, hogy ez lesz a válasz, mégsem örült neki.

– Igenis, hercegném.

– Jaj, ne nézz már így! Tudom, hogy nem tetszik. Nekem se. De ha most megölünk párat, később talán kevesebbnek kell meghalnia.

Talea nem felelt.

Xivan rámeredt.

– Gyerünk, bökd ki!

– Csak azt kívánom, bár jobbak lennénk. Ha helyesebben cselekednénk, mint a Quuri Birodalom tenné. Gyűlölöm, hogy ugyanazt műveljük: kardélre hányjuk a gondjainkat.

Xivan fagyos, rezzenetlen pillantásától Talea felszegte az állát, hogy védekezésképp hozzátegye:

– Persze ezzel nem arra akartam utalni, hogy nem végeznéd jól a dolgodat, hercegném.

– Felesleges is utalnod rá. Mondd ki nyíltan! Éppenséggel igazad van. Bárcsak tudnék jobb megoldást! – Xivan kioldotta a kardövét, és a fegyverével együtt Taleának nyújtotta. – Fogd! Megéheztem a harctól.

Talea szótlanul a dereka köré csatolta Urthaenrielt. Gyűlölte ezt az átkozott fegyvert, ugyanakkor értékelte a megtiszteltetést, hogy vigyázhat rá, amikor nem lehet Xivannél. A hercegné például nem vihette magával Istengyilkost, amikor evett. Urthaenriel még csak a közelében sem lehetett táplálkozás közben. Lehetetlen volt a varázslat a fegyver mellett, ami érintette Xivan lelkeket elemésztő szipolyozását is.

A hercegné már visszafordult volna a törzsfő felé – nyilván őt szánta az első fogásnak –, ám váratlanul megtorpant.

– Ja, és Talea… keresd meg Relos Vart! Szükségem van rá.

– Igenis, hercegném! Azonnal.

Talea elsietett, hálásan, amiért Xivan lehetőséget adott neki a szökésre, mielőtt megkezdődött volna a mészárlás.

4: A KORTHAENI MÉTELY

Kihrin vigyorgott, miközben Thurvishar szünetet tartott.

– Elég már! – pirított rá a varázsló.

– Egy szót se szóltam! – tiltakozott Kihrin. – Amúgy is, a kard miatt bizarr a dolog.

Thurvishar fürkészőn nézett rá, és várt.

– Urthaenriel az én kezemben mindig ezüst volt, de Xivannél? Nála fekete. Érdekes, nem gondolod?

Thurvishar eltűnődött ezen.

– Azt hiszem, igazad lehet. Tényleg furcsa. A kard talán ezzel jelzi Xivan élőholt természetét.

– De ebben az esetben a kard nem inkább fehér lenne?

Thurvishar összepréselte az ajkát, nem válaszolt a kérdésre.

– Mindegy, akkor folytatom én.

(Kihrin története)

Amikor elállt az „eső”, és újra előmásztunk a viharvert szekér alól, fegyverek borították a földet. Kardok, lándzsák, tőrök, mindenféle kések. A két málhás állat – akármik is voltak[30] – most leginkább darált húsra emlékeztetett.

Janelhez fordultam.

– Nem lehetne, hogy legközelebb az étel vagy a víz hiánya miatt panaszkodj?

Erre rácsapott a karomra.

– Ez nem így működik!

– Honnan tudnánk, ha ki sem próbáltuk? – Felemeltem egy kardot. – Ezek csak úgy… itt maradnak? – A fegyver meglepően jó minőségűnek tűnt: nem éreztem volna baleknak magamat, ha ilyet adnak el nekem a vásárban. Persze, ez a rohadék ég hüvelyeket már elfelejtett a fejünkre dobni. Nem egyszerű így biztonságosan hurcolászni ezt az átkozott fegyvert.

– Nem – felelte Janel –, de pár napig kihúzzák. Az pedig épp elég idő, hogy kimeneküljünk a Mételyből.

– Honnan tudod te ezt? – Teraeth elhúzta a száját. – Erről is Xaltorath okosított így ki?

Janel sanda pillantást vetett rá.

– Ha tudni akarod, kezdek emlékezni az előző életemre.

Teraeth nyelt egyet, aztán elfordult. Kivonta magát a beszélgetésből; levette az egyik vékony selyemköntösét, és lehajolt a két feltrancsírozott málhás állathoz. Gyűjtögetni kezdte a húsukat, néhol egy-egy vágással rásegítve.

Őszintén szólva, örülök, hogy gondolt erre. Nem tudhattuk, hány nap telik majd el, mire kijutunk, és talán máshonnan nem szerezhettünk ételt.

– Tehát kaput nem használhatunk – tért vissza a fő problémához Thurvishar. – Ezt megjegyzem.

– Valami itt nagyon nem stimmel – jegyeztem meg. – Legutóbb egészen más volt a helyzet.

Janel vállat vont.

– Legutóbb Vol Karoth még aludt.

Felsóhajtottam. Ezzel mondott valamit.

– Mire célzol? – kérdezte Thurvishar. – Vol Karoth megváltoztatja a mágia törvényeit?

– Nem egészen – felelte Teraeth. – Próbáljatok csak az Első Fátyol mögé tekinteni! – Bocsánatkérőn nézett ránk. – Sajnálom, hogy nem figyelmeztettelek titeket. Ebben az életben még nem jártam itt.

Thurvishar összpontosított. A következő pillanatban halk nyöszörgést hallatott, és lehunyta a szemét, mintha véletlenül a napba nézett volna.

– A Fátylakra! – szitkozódott. – Mi volt ez?

– Vol Karoth rontása – válaszolta Teraeth. – Mármost, amikor legutóbb ideutaztam, az én előző életemben, Urthaenriel nálam volt, ami megakadályozta, hogy az Első Fátyol mögé nézzek. De magammal hoztam más varázslókat is, és ők egyfolytában panaszkodtak. Vol Karoth többmérföldes körzetben képes eltorzítani a mágiát. Senkinek sem kellene varázslatot használnia. – Jelentőségteljesen Janelre meredt.

Ő erre elfintorodott.

– Az erőmre gondolsz.

– Az erődre gondolok.

Janel járkálni kezdett, közben többször ökölbe szorította és széttárta az ujjait, mintha harcra készült volna.

– Hát, megpróbálok valamit az erőm nélkül. Szóval úgy számoljatok, lehet, hogy vissza kell ugranotok a szekér alá!

– Mit tervezel? – Teraeth olyan képet vágott, mint aki ki akarja oktatni Janelt a biztonságos fegyverhasználatról. – Ez most nem a kísérletezgetés ideje.

A nő, figyelmen kívül hagyva őt, lehajolt a málhás állatok maradványaihoz. Megtöltötte a markát véres cafatokkal, fonott laevosát belemártotta a vérbe.[31]

Felvontam a szemöldökömet.

– Tényleg nem. Megmagyaráznád, mit művelsz?

– Maradj nyugton! – szólt rám, ahogy közelebb lépett hozzám. – Tudom, undorító, de bízz bennem!

– Mint mindig – feleltem.

Janel rám mosolygott, rubinvörös tekintete is ellágyult. Aztán felnyúlt, és rajzolt valamit a homlokomra véres hajvégével.

A levegő nem perzselte tovább a torkomat.

– Ez az a lenyomat, igaz? Az, amit a kocsmában használtunk! – Mély levegőt vettem. Egyszer már megtapasztaltam ennek a hatását, amikor Aeyan’arric, a jégsárkány eltorlaszolta a kocsmát, ahol épp tartózkodtunk.[32] A füst visszaszivárgott hozzánk, és nem mehettünk el, hiszen egy sárkány trónolt odakint…

Janel várakozón felnézett a felhőkre. Mind követtük a példáját.

Semmi sem történt.

– Helyes – nyugtázta Janel. – Akármi is okozza ezt, látszólag nem tekinti mágiának a lenyomatokat.

– Lenyomat? – értetlenkedett Teraeth. – Miféle lenyomat?

– Ez a rúnaizé – magyaráztam rendkívül szakszerűen. – Vagy levegőt teremt, vagy megtisztítja azt, ami körülötte van. Nem tudom, melyik lehet.

Thurvishar az állát dörzsölgette.

– Ezt Senera tanította neked?[33]

– Tanította? – Janel felnevetett. – Nem. Inkább Qown… – Összerezzent, mintha a név említése is fájdalmas lenne számára.[34] – Rájöttünk, mit tett Senera, úgyhogy lemásoltuk. Most fessük ezt fel kettőtökre is, ti pedig annak alapján csináljatok egyet nekem! Nem tudom, mennyi ideig tart majd ki… Valószínűleg addig, amíg le nem kopik a jel. Tekintve, hogy mit használok hozzá, nem lesz hosszú életű.

– Később talán előállíthatunk szenet, ha találunk valamit, amit elégethetünk – tűnődött Thurvishar, miközben Janel a homlokára rajzolta a lenyomatot.

– A szekér éghető, de nincs sok kedvem deszkákat cipelni – közölte fanyar hangon Teraeth.

– Maradj nyugton! – ripakodott rá Janel. – Épp elég, hogy ilyen magas vagy, a fene essen beléd! – Felfestette Teraeth homlokára az egyre ismerősebbnek tetsző rúnát, míg egyik kezével a férfi karján támaszkodott, hogy megőrizze az egyensúlyát.

Mióta csak magamhoz tértem, hallottam azt a mély búgást. Már-már dúdolás volt. Viszonylag könnyedén figyelmen kívül hagytam, míg mind az életünket féltettük, ám most, hogy egy kicsit levegőhöz jutottunk, a hang elviselhetetlenné vált.

– Halljátok ti is? – kérdeztem.

Értetlenül meredtek rám.

– Mire gondolsz? – tudakolta Teraeth.

Arrafelé mutattam, amerre a hang forrását sejtettem.

– Ezt. Olyan, mint az éneklés. Dúdolás. Vagy valami. Arról jön.

– Öh, Kihrin…? – Janel hangja aggodalmasnak, egyben távolinak tűnt.

Megfordultam. Ők hárman vagy tíz-húsz méterre álltak tőlem. Értetlenül pislogtam.

– Hé, miért mentetek mind… arrébb…? – Csakhogy a szekér és a döglött málhás állatok változatlanul mellettük voltak, ahogy a földet borító halálos fegyverek is. A barátaim nem moccantak a helyükről.

Én viszont igen.

Ismét a hang felé fordultam. Nem emlékeztem, hogy elindultam arra.

Lépteket hallottam, aztán Teraeth megragadta a karomat.

– Na jó, akkor most gyere szépen vissza!

Kétségtelenül újra elindultam.

– Mi folyik itt? – Hagytam, hogy Teraeth visszavezessen, ám éreztem, hogy lassan elfordul a lábam. Alig bírtam ki, hogy ne engedjek a késztetésnek, és forduljak meg ismét.

– Fogalmam sincs – válaszolta Teraeth –, de csöppet sem tetszik. Őszinte leszek: kezdesz megijeszteni.

– Semmiképp se menjünk arra – javasoltam, amikor visszaértünk a többiekhez.

Janel felkapta a fejét.

– Ti is halljátok ezt?

– Már te is kezded? – mordult fel Teraeth.[35]

Janel ingerülten legyintett.

– Nem, nem arra gondolok, amit Kihrin hallhat. Figyeljetek!

Megálltam, próbáltam figyelmen kívül hagyni a dúdolást. Szinte rögtön meghallottam a kiáltásokat, az ordításokat, valamint a mély, haragos morajlást.

– Csata – állapította meg Janel.

Amint megnevezte, én is felismertem: valahol harcoltak. Dühös ordibálásra, elharsogott utasításokra meg rohanó lábak dübögésére lettem figyelmes.

Janel felvett a földről egy fémdárdát, az egyik kezében megtartva a másikkal felkapott egy kardot is, majd a küzdelem felé iramodott.

– Várj! – kiáltott rá Thurvishar. – Nem kellene előbb kiderítenünk, mi történik? – Teraethhez és felém fordult támogatásért.

– Janel, azonnal gyere vissza! – kiabált Teraeth a nő után.

Ő viszont rá se hederített.

– Előre megmondhattam volna, hogy ez nála nem fog működni – közöltem.

Teraeth haragos pillantást vetett Janel távolodó alakjára.

– A francba már, asszony!

– Jobb, ha követjük. – Azzal így is tettem.

Teraeth megragadta a karomat.

– Rossz irányba indultál – világosított fel.

Megint a búgás felé gyalogoltam. Habár tiszta levegőt szívtam, hirtelen úgy éreztem, mintha fuldokolnék. Éltem a gyanúperrel, hogy a hang a Métely közepéből, Kharas Gulgothból száll felém – onnan, ahol Vol Karoth várakozik.

Megrökönyödve bólintottam, aztán hagytam, hogy Teraeth Janel után vezessen.

5: A VARÁZSLÓ, A HERCEGNÉ ÉS A KATONA

(Talea története)

Vihar gyülekezett nyugaton, amikor megnyílt a mágikus kapu. Ez a kavargó, rúnákkal teli portál higanyszerű üveg alakjában állapodott meg, melynek csupán akkor rezdült meg a felülete, amikor három alak átlépett rajta: két quuri férfi meg egy fehér bőrű nő. Talea mindhármukat felismerte: Relos Var, Qown és Senera.

Qown és Senera a hideghez öltöztek, Relos Var viszont egyszerűen… rá se hederített a csípős levegőre. Mintha nem is érzékelte volna a fagyos yori időjárást.

Ez a férfi mindig egy főúrra emlékeztette Taleát. Nem számított, hogy sosem öltözött úgy, mint az uralkodóházak tagjai, vagy hogy a szeme teljesen hétköznapi módon sötétlett. Ahogy a legtöbb királyi sarj, ő is úgy mozgott, mintha ő lenne adott helyen a legfontosabb személy. Relos Var azonban mindig észrevette a lányt, ellentétben a legtöbb főúrral, akikhez Taleának már szerencséje volt, és akik egyszerűen keresztülnéztek az „alantasabb” cselédeken vagy rabszolgákon. Amikor pedig a figyelmének középpontjában állt, Talea mindig úgy érezte, a férfi becsülgeti, mustrálja, méregeti.

Aztán a létező legjámborabb mosollyal tökéletesen jelentéktelennek bélyegezi.

Talea pontosan tudta, milyen szerepet tölt be ebben a felállásban. Ő nem az egyik uralkodóház vagy valamelyik istenség gyermekeként született. Egyetlen jóslat sem említette. Őt senki sem jelölte ki hősnek, és tudta, hogy sosem lesz belőle nagy vezető. Ugyanakkor szolgálhatott egy nagy vezetőt, ami büszkeséggel töltötte el. Ennek azért jelentenie kellett valamit.

Az, hogy Relos Var úgy tekintett rá, ahogy? Hát, az pusztán otrombaság volt.[36]

A másik férfi, akinek arca kipirult a hidegtől, szorosabbra vonta maga körül a prémeket. Relos Var tanítványa, Qown úgy behúzódott a másik férfi árnyékába, hogy alig lehetett őt észrevenni. Az utolsó személy pedig Relos Var korábbi tanítványa volt, a Senera nevű varázsló. Fakó bőre miatt könnyen yorinak nézhették. Habár a legtöbb yori fehér volt, mint a zúzmara vagy a tél, esetleg kék, akár egy gleccser, vagy viharfelhőhöz hasonlatos szürke, Senera bőre a tejszín és a frissen köpült vaj színében pompázott. A doltari vér tette.

Talea várt, egyik kezét Urthaenrielen pihentette. Távolságot tartott a mágikus kaputól. Nem gondolta, hogy Urthaenriel képes lenne a hüvelyében pihenve áthasítani egy portált, de miért kockáztatott volna? Eszébe sem jutott kivonni az ördögi fegyvert. Egyszer – egyetlenegyszer – kipróbálta, mire majdnem maga alá gyűrte a tomboló késztetés, hogy elpusztítson a közelben minden varázshasználót.

Márpedig a Megvetettek csaknem összes tagja ebbe a kategóriába tartozott.

Miután Senera bezárta a kaput, Talea előlépett, és kurta, tiszteletteljes meghajlással köszöntötte a hármast.

– Jó újra látni önöket. Köszönöm, hogy ilyen gyorsan reagált, Var nagyúr. A nemzetes úrnő nagyon szeretne beszélni önnel.

– No hiszen, köszönöm! – Relos Var legalább mindig udvariasan szólt. Szokatlan óvakodással fürkészte Taleát. – Hol van most?

A lány ekkor jött rá, hogy a nagyúr nyugtalanságát nem ő okozza. Hanem Urthaenriel.

– A főbarlangban – felelte Talea. – Elkísérem…

Var azonban sarkon fordult, és megindult a Megvetettek tábora felé vezető ösvényen.

Ennyit arról, hogy mindig udvarias.

Pillanatnyi döbbent habozás után Qown és Senera a nyomába eredtek. Talea vígan felzárkózott a fehér hajú varázslóhoz.

– Hogy van a kiskutyusod?[37] Odaadtad neki a csontokat, amiket küldtem?

Senera rásandított.

– Köszönöm, megvan.

– Jaj, ennek nagyon örülök! Itt kevésbé rózsás a helyzet. Nem jött össze az egyezkedés a forgurogh klánnal, akik menedéket adtak Sulessnek. Rajtunk ütöttek. Suless életre keltett egy halott jégóriást. Szóval egész érdekes volt. Néhányan megsérültünk, de egyikünk sem halt meg, tehát, mondhatni, még szerencsével is jártunk. Nem úgy a forgurogh klán. Éhes vagy? Szükséged van valamire? Bizonyára jólesne egy kis tea…

Senera hátrafordult Taleához, és feltartotta az egyik ujját.

A katona megtorpant, fejét oldalra billentette.

– Hallgass! – utasította Senera.

– Csak igyekeztem barátságosan viselkedni. – Talea nem vette magára Senera nyerseségét. Már majdnem négy éve ismerte őt, és emlékei szerint ez idő alatt a varázsló egyszer sem mosolyodott el. Minden jel szerint krónikus boldogtalanság gyötörte. Talea ezért örült annyira a kiskutya hírének.

Úgy vélte, Senera olyan nő, akinek borzasztó nagy szüksége volt egy kutyára.

Qown megköszörülte a torkát.

– Én boldogan elfogadnék egy kis teát.

Talea szeme színlelt meglepettséggel kerekedett el.

– De Qown, feltételeztem, hogy te kérsz majd teát. – Rákacsintott, aztán jól hallhatóan azt suttogta: – Senerának viszont jól jönne néhány barát is.

A nő szeme résnyire szűkült.

– Nekem aztán nem. Csak vigyél minket Kaenhez!

Talea újra elvigyorodott, és Relos Var után mutatott.

– Arra. Barátokat pedig mindenki akar. Csak egyesek túl makacsok, hogy ezt beismerjék, igaz?

Senera elviharzott, mire Talea Qown karjába fonta a karját.

– Gyere, szerezzünk teát! Felteszem, nem hoztál napraforgócukrot.

– Ó, nem, nem jutott rá időm, hogy készítsek! – ismerte be megrökönyödve a férfi. – Annyira sajnálom…

Talea csak felé biccentette a fejét.

– Ugratlak. De elkövettem azt a hibát, hogy megosztottam másokkal az utolsó adagot, és a többiek most folyton emiatt zargatnak. Ugye tudod, hogy te vagy az egyetlen férfi, aki bármikor meglátogathat minket, amikor csak szeretné?

Qown bájosan elpirult.

– Én nem, mármint… már nem készítek ilyet. Ez volt Janel kedvence. Nem tudtam, hogy másokat is megkínált vele.

– Éveken át. Olyan, mintha egy édes felhőt csipegetnénk. – Talea mosolya egy futó pillanatra elhalványult. Nem tudta, pontosan hogyan alakultak a dolgok Atrinéban, ám ahogy elbúcsúztak Janeltől, miután Suless elpusztította a Jégbirtokot, világosan azt sugallta: a jorati lovag nem fog visszatérni. Egy újabb bűn Relos Var lajstromán. Talea máris nagyon hiányolta Janelt. – Akárhogy is, megérkeztünk.

A barlangban a Megvetettek épp a viharra készültek. Azokat elég komolyan vették Yorban. Xivanen kívül valószínűleg Talea volt az egyetlen, akit nem tanítottak gyerekkora óta arra, hogyan élje túl a hóviharokat. Mindenki más tüzelőfát rakott halomba, ellátmányt gyűjtögetett, vagy a helyiség hátsó felében készítette elő a hálóhelyeket.

Amikor Relos Var belépett, Xivan Kaen felfüggesztette a Bikeinoh-val folytatott beszélgetését. A félhomályban kevesen figyeltek volna fel rá, hogy valami nem stimmel Xivannel. Kicsattanóan élettelinek és csodálatosan szépnek látszott, akár egy húszas évei közepén járó khorveshi nő – nem mint az a kétszer olyan idős asszony, aki létezése felét holtan töltötte.

Szinte már megérte Urthaenrielt birtokolni, hogy az ember ilyen tökéletes formájában szemlélhesse őt.

– Relos, köszönöm, hogy eljöttél! Tudom, bizonyára… elfoglalt vagy. – Xivan a varázsló felé lépett, és közelebb hajtotta a fejét. – Szükségem van a segítségedre, hogy megtaláljuk Sulesst. Úgy fest, nyoma veszett. Megint. – Elfintorodott, miközben két ujjával intett Taleának, amivel azt jelezte: „Add ide!”

Talea leoldotta a kardövet; kész örömmel megvált Urthaenrieltől.

Senera összefonta a karját.

– Úgy érted, az én segítségemet akarod.

Xivan szája széle legörbült.

– Az sem érdekel, ha két rémült nyuszi meg egy pityókás hiéna segítségét kell kérjem, amennyiben végül Suless meghal. – Relos Varra pillantott. – Te is ezt akarod, nem?

– Ó, mindenképpen! – Relos Vart láthatólag szórakoztatta a szócsata. – Túlságosan sokszor beleavatkozott a terveimbe. Nem hinném, hogy valaha is leáll ezzel. A legjobb, ha végleg kiiktatják. – Senerára mosolygott. – Ha lennél olyan kedves…

A nő leült az asztalhoz.

– Figyelmeztetnem… – kezdte Senera.

– Tudom – szólt közbe Xivan. – A kő válaszai tényszerűek.

Senera felpillantott a hercegnére.

– Igen.

A sápadt bőrű nő elővett egy kicsiny, sötétszürke dörzskövet a fűzője alól, az övére erősített erszényéből pedig egy tusrudat. A kedvenc ecsetét, melyet általában hajtűnek használt, szintén kihúzta a helyéről.

Senera nem hétköznapi varázsló volt, már ha a hétköznapi kifejezést lehet egyáltalán varázslókra használni. Ő a Sarokköveknek nevezett, nagy hatalmú ereklyék egyikét birtokolta. A többihez képest az övé kevésbé minősült hadászati célúnak, ám így is igen jelentős értéket képviselt. A Minden Dolgok Neve egyvalamihez értett, ahhoz azonban mindenkinél jobban, még az isteneknél is.

Kérdésekre válaszolt.

Az eljárás komótos eleganciával zajlott. A Minden Dolgok Nevét nem siettethették. Úgyhogy Senera leült, és a sima, enyhén vizes kőfelületen mozgatni kezdte a tusrudat, ezzel kinyerte belőle a festéket. Beletelt némi időbe, hogy megfelelő tintát készítsen; ez a technika merőben más volt, mint a Quur nyugati felén népszerű tintatartós-írótollas módszer.

Talea letett mellé egy teáscsészét.

Senera abbahagyta a munkát, és rásandított a lányra.

Talea hamiskás mosolyt villantott rá.

– Szívesen.

Qown elkínzott hangot hallatott, ahogy a varázsló tüntetőleg a teába mártotta az ecsetét, hogy átnedvesítse.

– Köszönöm – mondta Senera.

Aztán könnyed mozdulattal a tintába forgatta az eszközt, és írni kezdett. Talea lenyűgözőnek találta ezt a részt, mert amíg az ereklyét használta, a varázsló nem hazudhatott a lejegyzett válaszokkal kapcsolatban.

Talea annyi mindent szeretett volna megkérdezni…[38]

Miután Senera kész lett a válaszok lejegyzésével, a végeredményt tanulmányozta.

A lány átnézett a válla fölött.

– A Kialvó Fény Völgye. Az hol van?

– Doltarban. – Relos Var összevonta a szemöldökét.

– Az a rúna Doltarra utal – magyarázta Senera, az ecset végével rábökve a kérdéses jelre.

Talea nem is palástolta meglepettségét.

– Mármint arra a helyre, ahonnan származol?

Senera gyilkos pillantást vetett rá.

– Én Quur Fővárosából származom.[39] – Ezután a válla felett Relos Varra nézett. – Suless tudja, mire képes a Minden Dolgok Neve. És azt is, hogy Xivan nagy valószínűséggel számíthat a segítségünkre. Az ő helyében én nem állapodnék meg egy helyen.

– Ahogy én sem – bólintott Relos Var. Xivan Kaen felé fordult. – Viszont most az a kérdés, mit szeretnél tenni.

A nő hűvösen a szemébe nézett.

– Először is, emlékeztetni szeretnélek téged, hogy egyik asszonyom sem képes kaput nyitni, tehát ha holtan akarod látni Sulesst, akkor egy varázskardnál valamivel nagyobb segítségre lesz szükségem.

Var felnevetett.

– Ez igaz. Valószínűleg hasznos lenne, ha emlékeztetnél erre. Tégy így! – Xivan arckifejezése elsötétült, mert úgy tűnt, Var miatt kénytelen lesz megismételni az előbbieket. – Jól van. Senera, szeretném, ha Suless elpusztulna. Oldd meg!

A fehér hajú nő elhúzta a száját.

– De uram, a Főváros…

– Ne aggódj! Qown és én intézzük majd a Főváros ügyét.

A pap meglepetten pislogott.

– Igen?

– Ó, bizony ám! – felelte Relos Var. – Még az is lehet, hogy élvezni fogod. – Vállon veregette a másik férfit. – Jelenleg nagy szükség mutatkozik a gyógyítókra. Vannak terveim.[40] – Visszafordult Senerához. – Ne vágj már ilyen képet! Tudom, miért akarsz visszatérni a Fővárosba. A te terveidnek még várniuk kell.[41]

– Miért is ne? Eddig tudtak várni. – Senera arcán olyan jámbor kifejezés ült, hogy könnyű volt elsiklani a hangjában csendülő keserűség felett. Megitta a teáját, közben fel sem figyelt Talea fojtott nevetésére.[42] Aztán szembefordult Relos Varral. – Szóval azt akarod, hogy egyszerűen csak… repítsem el őket a Doltari Szabad Államokba, ahol sem a nyelveket nem beszéljük, sem a szokásokat nem ismerjük? És ha már ott vagyunk, vadásszunk egy renegát istenkirálynőre, ki tudja, hány másik istenkirály városállamán keresztül, miközben egy olyan kardot hurcolászunk, amely arról hírhedt, hogy alkalmas a kérdéses istenkirályok megölésére?

Var elmosolyodott.

– Kedvesem, te mindezzel képes leszel megbirkózni.

Talea rávigyorgott Senerára.

– Ráadásul rengeteg időnk lesz megismerni egymást.

– Ó, ez aztán pompás! – vetette oda Senera a fogát csikorgatva.[43]

– Szerintem is – felelte Talea.

Végül Xivan így szólt:

– Akkor megegyeztünk. Induljunk, most azonnal!

6: TÜSKEBOKOR ÉS CSONT

(Kihrin története)

Mint kiderült, a küzdelem helyszíne bizonyos szempontból közelebb és távolabb is volt, mint gondoltam. Néhány mély hasadék és völgy választott el minket a harctértől, amiatt tűntek a hangok távolinak, tompának. Ezek a hasadékok és völgyek pedig döbbenetesen megnehezítették, hogy megközelítsük a csatát.

Már majdnem utolértük Janelt, amikor egy jókora alak felemelkedett a szomszédos szurdokból, aztán újra rávetődött ellenfelére.

A teremtmény elevennek látszott, ám aligha mertem volna élőnek nevezni. Sokkal inkább óriási, kígyószerű csontváznak nézett ki, amelyet kötőszövet, aszott inak és döglött hús hálózata tartott össze, ami minden egyes mozdulatával változott és alakult. A szörnyeteg a lebomlás és regenerálódás folyamatos, soha véget nem érő állapotában létezett. Színtelen testén rikítottak szemének ragyogó, kék pontjai, valamint a zöld indák, amelyek körbefonták hatalmas szárnyait és hosszú nyakát.

Ja igen, és lehetett vagy száz méter magas, s minden tekintetben olyan hatalmas, hogy valószínűleg a legtöbb ellenségét simán agyontaposhatta volna. Az alakja valahogy nyomasztóan ismerősnek tűnt.

– Az egy sárkány, igaz? – kérdeztem rá.

Janel eliramodott. Természetesen a lény felé.

– A picsába! – szitkozódott Teraeth.

– Az Rol’amar! – kiáltotta Thurvishar, ahogy mind futásnak eredtünk Janel nyomában.

Emlékeztem a névre. Relos Var szokatlan gyűlölettel említette, ám ebből még nem következett, hogy Rol’amar majd a barátunk lesz. A sárkányok úgy nagy általánosságban nem igazán barátkozós típusok.[44]

A szurdokhoz vezető ösvény legmagasabb pontján túl az út hirtelen lejteni kezdett. A Métely szikes talaja hévforrásokká és forró, bugyogó tavakká alakult, olyan folyadékkal tele, amely bizonyára nem víz volt, s végképp nem ártalmatlan. A szurdok folytatódott, nyílegyenes, kemény kő alkotta utat fogott közre, amelynek az alakja gyötrően ismerősnek tűnt.

Én főképp a sárkányra figyeltem. Ahogy közelebb értünk, egyre jobban kibontakozott előttünk a teremtmény letaglózó mérete. Nem volt akkora, mint Morios, a fémsárkány, aki a földdel egyenlővé tette Atrinét, ám simán felért Sharanakallal. Lehetetlennek tűnt megküzdeni egy efféle szörnyeteggel, ám tudtam, hogy korábban már volt példa rá.

Vagyis más sárkányokkal volt már példa rá.

Egy morgáge csapat csatázott a teremtménnyel. Nem ment nekik valami jól, mert mindenfelé holttestek hevertek a földön; ennek ellenére becsültem makacs eltökéltségüket. A szurdok végében egy morgáge asszony felemelte a karját, a kezében valami zöld csillant. A nő felkiáltott, mire leveles indák törtek elő a talajból, hogy körbeöleljék a sárkány csontjait. Olyan helyekről bukkantak elő, melyek pár másodperccel korábban még teljesen kopáran álltak, aztán a szörnyetegre tekeredve megfeszültek. Némelyik ugyan elszakadt – jó, igazából a legtöbb így járt –, ám épp elég a helyén maradt, hogy lelassítsák a sárkányt. A morgáge harcosok ezzel látszólag elég időt nyertek a visszavonuláshoz.

Janel elhajította a dárdáját, amely tökéletes ívben szelte át a levegőt. A fegyver egyenesen az egyik kéken izzó szem közepébe talált. Azután átsuhant a sárkány nyitott szemüregén, s belecsapódott a túlsó falba – végső soron semmi kárt nem tett a szörnyetegben.

Janel viszont legalább magára vonta a rémség figyelmét.

– Ez Rol’amar – ismételte Thurvishar, ahogy zihálva megállt mellettünk. Meglepően izmos volt ahhoz képest, hogy világéletében könyvtárakban olvasgatott, ám a hosszas erőkifejtéshez nem szokott hozzá.[45] – Nem ölhetitek meg Rol’amart. Semmi sem ölheti meg. Ugyanis Rol’amar nem él.

– Kell hogy legyen rá mód – vélekedett Teraeth. – Minden sárkány érzékeny valamire.

– Ó, ez Rol’amarra is igaz – felelte Thurvishar. – Az ő ellensége a mágia.

Csak félig figyeltem oda. Miután nem sikerült felnyársalnia a sárkányt a szemén keresztül, Janel továbbhaladt. Egy földön fekvő, halott morgáge asszony felé futott.

Nem, Janel a holttest mellett fekvő kisbaba felé futott. Egy még élő kisbaba felé. Úgy, hogy egy élőholt sárkány épp el akarta taposni az anya testét, a babát és Janelt.

– A büdös francba! – Beszaladtam utána a szurdokba.

– Kihrin! – ordította utánam Teraeth, de rá sem hederítettem.

Janel átcsúszott a sárkány lábujjcsontjai között, bukfencezett, majd felállt, és futás közben felnyalábolta a kisdedet. A sárkány feléje lendült, azonban tucatnyi inda kötötte hátra a fejét: nem tudott eléggé lehajolni ahhoz, hogy megharapja.

Oldalra ugrottam, nehogy összezúzzon. A sárkány lábának támaszkodva, a csontba kapaszkodva sikerült nagy nehezen feltápászkodnom.

Azon tanakodtam, vajon minden mágia visszafelé sülne-e el. Amit a morgáge asszony csinált, határozottan varázslásnak tűnt. És a sárkányok is mágikusak – azaz inkább kaotikus, mágikus torzulások.[46] Egyébiránt gyanítottam, hogy Janel figyelmen kívül hagyta Teraeth utasítását, miszerint nem változtathatja magát természetfeletti erejűvé. És még nem csapott le ránk a káoszvihar. Talán csak bizonyos fajta varázslatok okoztak problémát?

És miféle mágia lenne képes packázni egy sárkánnyal, amely már halott?

Visszatettem a kezemet a teremtmény lábára, és a gyógyításra koncentráltam. A tenyeremből a szokásos melegség érzése helyett fekete kigőzölgés áradt szét. A csont hamuvá vált, szétbomlott, majd lassan elsodródott.

A sárkány azonnal reagált: fülsiketítő bömbölést hallatott.

Pislogtam. Nem gyógyítottam. Hanem épp ellenkezőleg. Tehát a megérzésem bejött.

A sárkány felemelte a lábát, újra lecsapni készült vele. Rám.

Futásnak eredtem.

A morgágék nem tétlenkedtek, míg lefoglaltam Rol’amart. A hátul álló nő továbbra is növényeket és indákat idézett meg, úgyhogy felé vettem az irányt. A hátam mögött tövisbokor tört elő a földből, egy áthatolhatatlan sövény, olyan magas, mint a völgyfal. Még a sárkány is megtorpant. A porban csúszva érkeztem meg a morgágék mellé. Egy harcos talpra segített, és torokhangon, kásásan mondott valamit egy számomra ismeretlen nyelven. Lehet, hogy Argas megáldotta némelyikünket a vané nyelv ismeretével,[47] viszont senkinek se jutott eszébe a lehetőség, miszerint morgágékkal fogunk találkozni a Mételyben.

Thurvishar és Teraeth, akik Janelnél meg nálam is kevesebb öngyilkossági hajlamot mutattak, kihagyták a lehetőséget, hogy megtámadják a sárkányt, ehelyett inkább a morgágék fő vonala felé vették az irányt. A sebesülteknek akartak segíteni.

– Ártottam neki – lihegtem, amikor csatlakoztam hozzájuk. – Szerintem a gyógyítás fordítva hat rá.

Kijelentésemet bömbölés és nyirkos reccsenések gyors sorozata követte. Hátrafordulva láttam, hogy a sárkány kiszabadul az indák közül.

Az egyik inda egy morgágénak csapódott, méghozzá olyan halálos erővel, akár egy lándzsa. A társai azonnal a férfi segítségére siettek.

Valószínűleg az egész csata máshogy alakult volna, ha használhatunk mágiát – illetve ha a morgágék megtehették volna. Eddig az volt a leghatásosabb, amikor a morgáge fővarázslónő a növényvilágot irányította, amikor én „gyógyítottam” a sárkányt, és hogy Janel feltételezhetőleg megerősítette magát. Egy másik morgáge asszony is megpróbálkozott egy varázslattal, ám az lett a következménye, hogy fulladozva összeroskadt, sárgászöld bőre pedig ocsmányul elkékült.

A mágia továbbra is egyértelműen bajt hozott ránk. Kivéve, amikor nem.[48]

Ismét felfigyeltem a szurdok talajának szokatlanul egyenes vonalaira.

Ismerősnek tűnt. De miért? Még sosem jártam a Mételyben, leszámítva tizenhat éves koromban azt a Kharas Gulgothba tett kiruccanást.

Nem tudtam elhessegetni az érzést, hogy ismerem ezt a helyet.

– Egy pillanat! – szóltam a többiekhez.

Senki sem figyelt rám.

– Szerintem legyünk hálásak, hogy az az átkozott sárkány nem okád tüzet, fojtó gázokat vagy hasonlót – jegyezte meg Teraeth.

Thurvishar szúrós pillantást vetett rá.

– Nem képes ilyesmire, ugye? – bizonytalanodott el Teraeth.

Thurvishar a sárkány csontvázlába körüli földre mutatott. A halott morgáge harcosok újra talpra kászálódtak.

– Ó! – sóhajtott fel Teraeth. – Sejthettem volna.

– Van egy alagút a szurdok végében. – Tudtam, hogy igazam van. Valahogy tudtam.

Senki sem hallott meg.

– Mindenki készüljön fel! – Teraeth egy-egy kést vett a kezébe, ahogy a sárkány elkezdte széttépni a tüskebokor utolsó maradványait. Komor elszántság ült az arcán.

Felsóhajtottam, aztán elordítottam magam:

– Vissza kell vonulnunk! A szurdok végébe! Most azonnal! Gyerünk! – El is kezdtem hátrálni, hogy teljesen világossá tegyem, mit akarok.

Janel felém fordult.

– Védhető?

– Nagyon is. – Megálltam, hogy felnyaláboljak egy sérült morgáge asszonyt. Szerencsére eszméletlen volt, szóval nem fenyegetett az a veszély, hogy bordán szúr egy tőrrel. Remélhetőleg. – De előbb el kell érnünk.

Janel bólintott, majd a morgágék felé fordult, és mély torokhangon kiabált valamit. Ő persze beszélte a nyelvüket.

Vajon hol tanulta?

Azonnal tudtam a választ. Ugyanazért ismerte a nyelvet, amiért én tudtam, hogy van egy alagút a szurdok végében. Janel Theranon nem beszélt morgágéul, ám az előző életében, Elana Kandorként bizonyára elsajátította az alapokat.

A fővarázslónő felelt, kiabált valamit a népének. Biztos jó ötletnek találta, akármit is mondott Janel, mert nem sokat habozott a megvalósítással.

A morgágék önkéntelenül ámulatba ejtettek. Amit eredetileg káosznak és rendezetlenségnek láttam, arról kiderült, hogy kicsit sem az. A quuri birodalmi sereg megirigyelhette volna, milyen tehetségesen rendeződtek alakzatba. A férfiak fedezték a nőket. A nők felvették a gyerekeket, a csomagokat és az ellátmányt. Tökéletes összhangban vonultak vissza a szurdokban. Odajött hozzám egy férfi, és bár a szavait nem értettem, nyilvánvalóan át akarta venni tőlem az asszonyt. Hagytam neki. A fickó karján számos mérgező tüske meredezett.

A morgágék varázslónő vezére – aki furcsamód ugyancsak ismerősnek tűnt – magasabbra emelte a karját. A zöld villódzás, amit a kezében láttam, egy nagy, zöld ékkőből eredt. A szurdok falaiból növények sarjadtak, újabb tövises sövényt alkotva, betöltve a teret köztünk és a sárkány között.

Thurvishar hátrafelé menet így szólt:

– Azt mondod, ártott a sárkánynak a gyógyítás? Bármi visszaható, káros következmény nélkül?

– Én jól vagyok, káoszviharnak pedig nyoma sincs – feleltem. – De nem vagyok benne biztos, hogy ebben rejlik a sárkány sebezhetősége. Szerintem a Métely fordít ki mindent. Te megpróbáltál kaput nyitni nekünk, hogy elmehessünk, mire inkább egy halom dolgot teleportált hozzánk. Én gyógyítani próbáltam, ehelyett pusztítottam.

– Érdekes elmélet. Bárcsak több időnk jutna a kutatásra! Egyébként sem vagyok benne biztos, hogy bölcs lenne ilyen messziről gyógyító varázslattal próbálkozni.

– Amúgy sem ölné meg, igaz? Legalábbis nem véglegesen. Nincs meg a Sarokköve. Várj, tényleg nincs meg, vagy mégis? Kérlek, mondd, hogy arról a zöld ékkőről van szó a nő kezében! – Nem hittem, hogy hazugság lett volna Relos Var azon állítása, miszerint egy sárkányt csupán úgy lehet megölni, ha a Sarokkövével egyszerre pusztítják el. A „bátyám” csak akkor hazudik, ha az tényleg megéri.

Persze azok után, hogy Relos Var ellopta tőlem Urthaenrielt, egyetlen Sarokkővel sem végezhettem volna, viszont egyszerre bőven elég egy problémával szembenézni.

– Nem – ábrándított ki Thurvishar –, nem ez az. Rol’amar Sarokköve a Béklyókő.[49]

– Nagyszerű. Rol’amar és én ugyanazokat az ereklyéket ismerjük.

A sárkány felbömbölt, mert láthatólag ráébredt, hogy nem csak helyezkedünk, hanem menekülni próbálunk.

Ahogy megközelítettük a helyet, amely felderengett az elmémben, előrerohantam. Mit sem törődtem azzal, mi történne, ha rosszul emlékeznék, vagy ha több ezer évnyi erózió és természeti katasztrófa lezárta volna a bejáratot.

A falakat tanulmányoztam. Az oldalsó, finoman kidolgozott kő nem tűnt ismerősnek, ám az alakzatok szögei… ahogy a falak az eget keretezték, az a kanyar, az az emelkedő…

Itt kellett lennie. Nem lehetett máshol.

Aztán észrevettem. Sima, szürke kő, melyet részben eltakartak a karistolások és kőomlások.

– Thurvishar! – kiáltottam hátra. – Thurvishar, szükségem van rád!

A nyomomban járó néhány morgáge kiabálni kezdett. A nyelvük ismerete nélkül is tudtam: azt követelik, hogy azonnal álljak elő a csodával, amit Janel ígért. Nagyon igyekeztem figyelmen kívül hagyni őket, ami bizony nem ment olyan könnyen, ugyanis az átlagos morgáge hím jó két lábbal magasabb és kétszer olyan széles, mint én. És persze véletlenül se feledjük a mérgező tüskéket.

Thurvishar odaszaladt hozzám.

– Mi az?

A szirtfalra mutattam.

– Szeretném, ha eltakarítanád ezeket a köveket.

Thurvishar úgy nézett rám, mintha én lennék a világ leghülyébb embere.

– Nem használhatok mágiát, emlékszel?

– Dehogynem használhatsz! Tedd rá a kezedet, simítsd a falhoz a tenyered! Aztán próbáld meg!

Thurvishar hitetlenkedve nézett rám, de a kőfalnak nyomta a tenyerét, és lehunyta a szemét. Bizonyára nehezen tudott koncentrálni az ordító morgágék, a bömbölő sárkány és a roppant valószínű lehetőség miatt, hogy már csupán másodpercek vannak hátra az életünkből.[50]

A sziklafal hirtelen hamuvá és törmelékké robbant.

A közeli morgágék meglepetten felkiáltottak, aztán eltakarták az arcukat, és köhögni kezdtek. Thurvishar és én rendben voltunk, hála a levegőlenyomatunknak.

– Mi a poklot művel… – Ahogy Teraeth közelebb szaladt, hirtelen elakadt a szava.

A lehulló kövek felfedtek egy lemezt, melyet a sima, szürke kőbe illesztettek. A négyzetnek csaptam a kezemet, mire az halk kattanással benyomódott.

A falból csikorgás hallatszott. A szürke kő a földbe húzódott, felfedve egy nyílást, amelyen könnyedén áthaladhatott egy tagbaszakadt morgáge hím, egy sárkány azonban nem. A túloldalán lépcsők vezettek a sötétségbe.

– Egy csoda, tálalva. – Azzal leszaladtam a lépcsőn.

7: BEMEGY A KOCSMÁBA

Thurvishar felkuncogott, és csak csóválta a fejét.

– Ugye tudod, mekkora szerencsénk volt? Mert elég nagyot tévedtél azzal kapcsolatban, hogyan működik arrafelé a mágia.

– Nos, mindenesetre megúsztuk. – Kihrin megköszörülte a torkát. – Igen, igen, tudom. Hála Tajá… – Elhallgatott.

Kínos csend telepedett rájuk.

Thurvishar fogta a papírjait, és olvasni kezdett.

(Senera története)

Tél volt Kishna-Farrigában.

A három nő – Senera, Talea és Xivan – eldugott helyre érkezett: egy háztetőre, ahonnan ráláthattak az utcára. Relos Var évekkel korábban mutatta meg Senerának ezt a területet, arra az esetre, ha tanítványának valaha is egyedül kellene idejönnie. Senera el is látogatott ide néhányszor, ám annyi, számára különös szokással találkozott, hogy nem tudta otthon érezni magát.

Most magával hozta a dhólját, Lázadót is, mivel hosszú távú küldetésre készült. És persze, mert ugyan felbérelhetett volna valakit, hogy vigyázzon a kutyára, Lázadót csak a szó igen tág értelmében lehetett háziasítottnak nevezni. Az állat épp a pórázát rángatta, ugyanis izgatottá tette, hogy odakint lehet, ráadásul a közeli, macskaköves utcáról felhallatszó zaj meg a nyüzsgés hatására csöppet idegessé vált. Mögöttük ott pompázott a kontinens legnagyobb városa élénk színű épületsoraival, a híres kereskedelmi kikötővel és raktárral, amely vonzotta a gazdagokat és szegényeket, isteneket és halandókat, szabadokat és rabszolgákat. Mind azért voltak itt, hogy a haszonélvezői vagy az áldozatai legyenek.

A város szinte már édes, tiszta illatot árasztott: a hó és jég felett a fafüst otthonos szaga keveredett a sülő tésztáéval. Hazug képet festett magáról. Az év jó részében Kishna-Farriga bűzlött a döglött haltól, a mosdatlan emberektől és a leplezetlen kapzsiságtól – ellentétben a nő szülővárosával, a quuri Fővárossal, ahol mindig a fűszerek, a nap forrósította kövezet és a kétségbeesés illata szállt a levegőben.

A kikötővárost elképesztően belepte a hó, ez azonban alig-alig lassította le a dokkokon folyó munkát. Kalmárhajók jártak fel-alá, leszállították az árut, majd újabb rakományt vettek fel, mielőtt ismét elindultak volna. A hó tulajdonképpen megkönnyítette Senera dolgát. Még csak át sem kellett öltözniük, mielőtt egy portálon átsétáltak az úti céljukhoz.

Senera az érkezésüket megelőzően rövid időre levetkőztette Xivant és Taleát. Irhával bélelt tunikájuk és vastag télikabátjuk alatt most néhány új rúnát viseltek a bőrükön: a nyelvek megértésére használt jelet, Xivan esetében pedig azt, amelyik elrejtette egészen egyedi állapotát mint holt, ám még mindig meglehetősen eleven teremtmény.

Persze egyik rúna sem érné meg a tintát, amellyel Senera felrajzolta őket, ha Xivan vagy Talea elővonnák azt az Átkozott Kardot (Senera csak így hívta magában Urthaenrielt). Borsódzott a háta attól a vacaktól. Komolyan nem tudta, hogy képes bárki is kézbe fogni.

– Miért nem mehetünk rögtön a Kialvó Fény Völgyébe? – firtatta Xivan.

– Mert ott még sosem jártam – felelte Senera.

– Igen, ebben van valami. – Xivan körbenézett. – Bevallom, azt hittem, hogy Kishna-Farriga egy kicsit… nem is tudom…

– Fehérebb lesz? – kérdezett rá Talea.

– Fehérebb? – Senera felvonta a fél szemöldökét. – Mindent hó borít.

– Nem, nem úgy értettem… – Talea az ajkába harapott.

Senera felsóhajtott. Á, hogy úgy „fehérebb”…

– Nem, az délebbre van. Kishna-Farriga túlságosan sokat érintkezett és vegyült Quurral, Zheriasszal, sőt még a Manollal is.[51] Ugyanígy sokféle bőrszínnel találkoztok majd, ha már beljebb járunk a Szabad Államokban. Higgyétek el, egyik sem lesz annyira „fehér”, mint általában a yoriak.

– Keressünk egy helyet, ahová behúzódhatunk! – javasolta Xivan.

Senera tudta, hogy a hercegné nem fázhat. Valószínűbb, hogy figyelmes akart lenni két halandó társával szemben. Vagy csak rájött, hogy nem valami feltűnésmentes, ha ott áll a hóban úgy, mintha a hideg őt nem hatná meg.

– Arrafelé van egy kocsma – mutatott a megfelelő irányba Senera.

Ami azt illeti, a lehető leghamarabb a négy fal közé akart vonulni. Nem a hideg miatt, sokkal inkább azért, nehogy megpillantson egy rabszolga-kereskedő hajót, egy vagyonos kalmárt, aki a legújabb szerzeményén élvezkedik, vagy az aukciósház felé tartó friss felhozatalt.

Mielőtt még megadta volna magát az örökös, égető vágynak, hogy a földdel tegye egyenlővé a Kishna-Farrigához hasonló városok nagy részét. Ez a csábítás különösen azért jelentett problémát, mert Senera elég erős lett volna hozzá, hogy meg is valósítsa, amit eltervezett.

Majdnem annyira gyűlölte ezt a várost, mint Quurt.

Ahogy beléptek a kocsmába, és megálltak, hogy alkalmazkodjon a szemük a rossz fényviszonyokhoz, elhallgatott a beszélgetés. Senera lebiggyesztette az ajkát, és ismét csak eltűnődött az eshetőségen, hogy Taja nem kedveli őt. Odabenn mindenki elnémult; egy sötét bőrű, quuri matrózokkal teli terem fordult feléjük.

Kishna-Farriga a quuri megfelelőihez képest inkább egyenlőségre törekedett, s gyakran menedéket adott az utazóknak. Ebben az esetben olyan kocsmába tértek be, amely a quuri látogatóknak és ízlésnek kívánt megfelelni. A helyiségben minden nő valamiféle „hivatásos” minőségben tevékenykedett: vagy az italokat, vagy a testüket kínálták.

A Senera mellett ácsorgó Talea megfeszült.

Xivan a söntés felé indult.

Ismét kitört a zsibongás, a társalgás azonban kizökkent szokásos medréből. Megérkezett a szórakozás.

– Hé, szépségeim, miért nem ültök ide?

– Nocsak, hölgyeim, jöttetek, hogy felmelengessetek egy vénembert?

– Mennyiért adjátok magatokat, együtt?

– Gondolom, quuri fémet elfogadsz – szólt Xivan a kocsmárosnak, aki a lakkozott fapult mögül méregette őket.

A kocsmáros meghányta-vetette a kérdést.

– Elfogadhatom. De kutyák nem jöhetnek be.

Xivan három koronát tolt át a pulton.

– Három szilvabort kérünk. Tartsd meg az aprót, és hunyj szemet a kutya fölött!

Három korona jelentősen több pénz volt, mint amennyibe a szilvabor kerülhetett, számolva a vámmal meg az aktuális árfolyammal is, bármi volt az éppen.

– Három bor, már hozom is. – A férfi megtorpant. – Már nem azért, de maguk biztos jó helyen járnak?

Talea felhorkant, majd leült. Háttal, hogy a kocsma belseje felé nézzen. Egyik kezét a kardgombján pihentette, míg a másikat az egyik tőrje markolatán. Akinek volt egy kis esze, annak azt sugallta: „ha hozzám nyúlsz, megöllek, aztán a húsod lesz a csali, amivel megszerzem a vacsorámat”. Ezek az emberek azonban nem tűntek valami nagy észlényeknek. A quuri matrózok bizonyára csak három nőt láttak, akik kíséret nélkül merészkedtek ide – az meg kit érdekelt, hogy ketten láncinget viseltek, és nem rejtegették a fegyvereiket.

Senera állva maradt. Úgysem időznek itt olyan sokáig.

Xivan elmosolyodott a kocsmáros kérdése hallatán.

– Itt nem ér nyakig a hó, szóval igen. Most esetleg te is segíthetnél megválaszolni egy kérdést.

Odatántorgott hozzájuk egy részeg matróz. Olyasfajta tagbaszakadt fickó benyomását keltette, aki könnyedén megnyer bármilyen bunyót, amibe csak belekeveredik.

Talea felkelt, és elállta az útját.

– Hé, rózsaszirom, te aztán bájos jószág vagy! Gyere, ülj az asztalomhoz! Kellemesen felmelegíthetnéd az ölemet. – Vigyorogva végigmérte Taleát.

– Köszönöm, nem – felelte a lány.

Senera a szemét forgatta. Hát ez tényleg mindenkivel ilyen kedves?

– Ülj vissza a helyedre! – vakkantotta oda Senera a férfinak.

– Nem hozzád beszéltem, ribanc!

Senera felsóhajtott. Volt már olyan helyzetben, mikor a diplomácia és a saját céljai miatt nyájasnak, alázatosnak, afféle rendes kis rabszolgának kellett színlelnie magát. Kiválóan értett az ilyesmihez.

Aznap viszont nem ezek szerint a szabályok szerint játszott.

– Van fogalmad róla, mennyi csont található az emberi kézben?

A matróz értetlenül pislogott rá.

– Mi?

– Hékás! Hahó! Megtenné, hogy nem nyír ki senkit? – kérte Senerától a kocsmáros. – Az előbb takarítottam össze.

Senera kissé meglepetten nézett hátra a férfira. Ezek szerint ő felismerte a valódi fenyegetést.

– Egyetlen lelket sem fogok megölni – nyugtatta meg. – És ha már ilyen kedvesen megkért, még csak vért sem ontok.

Időközben a matróz inkább Senerára fordította a figyelmét Talea helyett.

– A mindenit, asszony, neked aztán jó a csöcsöd! Hé, Grakire, gyere már ide! Hátha vállal kettőt egy menetben.

– Elnézést – szólalt meg Senera –, túl finoman fogalmaztam. Úgy kellett volna mondanom: ülj le a seggedre, mielőtt összeroppantanék minden kibaszott csontot a kezedben, hogy ezután Grakire barátod segítsége nélkül ki se tudd verni magadnak.

A matróz bambán pislogott rá.

– A büdös életbe, egy ilyen kislány? Na majd megmutatom…

A tengerész közelebb lépett, mire Lázadó morogva előrevetődött. És a férfi ekkor követte el élete legnagyobb hibáját.

A kutya felé rúgott.

A fickó még a mozdulat végére sem ért, mikor kitört belőle a visítás. Olyan hang töltötte be a levegőt, mintha valaki egyszerre tört volna össze egy köteg vékony ágat. Pukkanások, reccsenések hallatszottak. A férfi két keze látványosan eltorzult, ahogy zokogva a mellkasához vonta.

Talea a kardjáért nyúlt, mikor a férfiak a kocsmában felálltak a helyükről, és dühödt mormogás hangzott fel.

Xivan nem vonta ki a kardját. Látszólag csöppet sem izgatta a helyzet. Fogta az egyik szilvaborral teli korsót a pultról, és belekortyolt, közben pedig a sokaságot fürkészte.

Senera csípőre tett kézzel meredt a férfiakra.

– Azt hiszitek, veletek nem tudnám megtenni ugyanezt? Üljetek le, és igyátok a rohadt piátokat! Nem akarunk bajt, úgyhogy ti se keressétek!

Csend telepedett a kocsmára.

Ha nem büszke, részeg bolondokról van szó, talán hallgattak volna rá. Csakhogy részegek voltak. Quuriak. És nyilvánvalóan bolondok. Nem állhatták a gondolatát, hogy valami doltari nőszemély diktáljon nekik. Amit Senera kivételes ostobaságnak talált egy olyan vidéken, ahol sosem lehetett tudni, nem épp egy istenkirálynő lépett-e be az ajtón.

Nyomatékosítsuk: bolondok voltak.

Nem mindenki lépett elő egyszerre, hárman azonban láthatólag alig várták, hogy megbosszulják elesett társukat.

Senera eltörte a térdkalácsukat. Egyszerűbb volt, mint az ujjcsontos trükköt bevetni három férfin egy időben.

A támadók a földre roskadtak, amitől persze még hangosabban ordítottak. A mögöttük lévők megtorpantak, mert lassan leesett nekik, hogy itt nem adnák olcsón a győzelmet. Már ha egyáltalán győzhetnének.

Persze, erre esélyük sem volt.

– Üljetek! Le!

Székek csikordultak a padlón, ahogy jó pár vendég észbe kapott, hogy félbehagyták a játékukat meg az italukat, vagy akad éppen jobb dolguk is.

– Amúgy sem kedvelem Mabrikot – motyogta az egyikük.

Végül mindenki visszatért az iszogatáshoz és a beszélgetéshez. Valaki, feltehetően a korábban említett Grakire, talpra segítette Mabrikot, és egy másik asztalhoz kísérte, míg néhányan a további három sebesültet igyekeztek felkaparni a földről.

Xivan a kocsmáros felé fordult.

– Szóval, hogyan juthatunk el innen a Kialvó Fény Völgyébe?

– A Kialvó Fény Völgyébe? – A férfi láthatólag megrökönyödött a kérdésen. – Miért akarnak oda… – Elhallgatott. Senerára és Taleára pillantott, s nyilván levont egy-két következtetést. – Nos, a főúton kell menni a keleti hegyek felé. A völgy ott van a tövükben. El sem téveszthetik. – Elfintorodott. – De fel nem foghatom, miért akarna odamenni bárki is. Nem valami kellemes hely.

– Semmi baj – szólt Senera. – Mi sem vagyunk kellemes emberek.

– Köszönöm a segítséget. – Xivan biccentett két társának, azzal távoztak.

Lázadó farokcsóválva dörgölőzött Senera lábának.

– Mindig ez lesz, akárhová is megyünk? – kérdezte a varázslótól Talea.

– Ó, dehogy – felelte a nő. – A legtöbb kocsmáros közel sem ilyen segítőkész.

8: A MÉLYUTAK

(Kihrin története)

Amint a negyedik lépcsőfokra léptem, fények villantak az alant elterülő helyiségben. Az előttem felbukkanó hodály olyan hatalmasnak tűnt, mint a D’Mon-ház Kék Palotájának díszterme; korábban azt tartottam a legnagyobb belső térnek, amit valaha láttam.[52] Oszlopok erdeje töltötte meg, melyek egymástól egyenletes távolságban meredtek fölfelé a fekete-fehér lapokkal kirakott padlóról. Többön is repedések és sérülések látszottak, ám korántsem keltették azt a hatást, hogy a helyet az összeomlás veszélye fenyegetné. A túlsó oldal közelében a föld és az iszap lassan betört ide a szerteágazó folyosókról – az óriási, kerek alagutakból, amelyek a sötétségbe vesztek. A beszivárgó sár mindössze annyi kárt tett, hogy bemocskolta a kőpadlót. A teret padok övezték, egyéb berendezési tárgyat nem fedeztem fel.

A régi időkben több minden lett volna itt – mágikus szerkentyűk, megbűvölt szekerek, nyüzsgő emberek. Mostanra csak a por meg az árnyak maradtak.

– Gyertek! – Kettesével szedtem a lépcsőfokokat, az alul lévő panelhez szaladtam. Ezzel lehetett újra becsukni az ajtót. Rol’amar talán nem érhetett el minket a teremben, ám a holtak, akiket megelevenített, akadálytalanul bejuthattak. Ráadásul nem tudtam, a sárkány vajon betörhet-e ide, de reméltem, hogy el tudunk rejtőzni, mielőtt még rájön, hová lettünk.

A morgágék berohantak, és védelmi vonalat alkottak, középen a nőkkel és a gyermekekkel. Noha figyelembe vették a nemeket, amikor a társaikat védelmezték, a zöld ékköves nő és Janel masíroztak be utolsónak az ajtón.

– Csukd be! – kiáltotta Janel.

Rácsaptam a lemezre.

Semmi sem történt.

Döbbent csend telepedett ránk.

Megint rácsaptam.

A teremben fogaskerekek csikorgása hallatszott, ahogy az ajtó csukódni kezdett.

A helyiségben minden élő lélek felsóhajtott.

– Te meg mi a francot gondoltál? – esett neki Teraeth azonnal Janelnek. – Ha minden alkalommal nekiiramodsz, amikor csatazajt hallasz…

Janel előrenyúlt, megragadta Teraeth grabancát, és lejjebb rángatta, hogy a szemük egy vonalban legyen.

Körbepillantottam, mert aggódtam a körülöttünk állók miatt. Így, hogy elmúlt az „élőholt sárkány” jelentette közvetlen veszély, legalábbis szigorú értelemben véve eltűnt a szemünk elől, a morgágék felénk fordították a figyelmüket.

Nem mindannyian néztek ránk barátságosan.

A morgágék általában halállal sújtották azokat, akik behatoltak a Mételybe. Nehéz lenne eldöntenem, vajon a quuriakat vagy a vanékat gyűlölték-e jobban.[53]

– Pofa! Be! – morogta Janel összeszorított foggal Teraethnek. – Később megbeszéljük, mit és miért tettem, de a helyzet most azt követeli meg, hogy én legyek a vezető, és neked részt kell venned a színjátékban. Megértetted? – Oldalra biccentette a fejét, majd felemelte a hangját, szavai visszhangot vertek a falakon. – Ne kárálj itt nekem, mint egy vénasszony! Jobb elfoglaltságot is találnék a szádnak.

Teraeth annyira megdöbbent, hogy csak dermedten bámult Janelre. Aztán ingerülten válaszra nyitotta a száját. Kinyitotta, ám ekkor észrevette, a morgágék milyen ocsmány pillantással méregetnek minket. Oldalra rebbent a tekintete, felmérte a helyzetet, végül letérdelt Janel elé.

– Kérlek, bocsáss meg! – mondta leszegett fejjel.

Éreztem a levegőben az elbizonytalanodást, a tétovázást.

Aztán a morgágék már nem figyeltek oda ránk. Visszatértek a sebesültjeikhez, felmérték a veszteségeiket.

– Mi a fene történt az előbb? – kérdeztem Thurvishartól.

A varázsló láthatólag ugyanolyan kevéssé értette, mint én.

– Nem… nem vagyok benne biztos. Bár… észrevetted, hogy ez egy matriarchális berendezkedésű csapat?

– Aha – feleltem –, de szerintem az a csapat is az volt, amelyikkel a múltkor összefutottam. – A vezetőt tanulmányoztam, a kezében a zöld ékkővel. Fekete bőre volt, az arcán ezüstpikkelyes sávval. – Várj csak… szerintem ez ugyanaz a csapat. Ez az a morgáge nő, akivel legutóbb Kharas Gulgothban találkoztam.

– Elképesztő… – hüledezett Thurvishar.

Volt egy olyan érzésem, hogy a mi D’Lorus barátunk nyakig merült volna a jegyzetelésbe, ha van nála tinta és papír.[54]

Jó pár behemót morgáge férfi lépdelt oda hozzánk, vagyis inkább Janelhez.

– A Poranya most fogad – mondta az egyikük, aki meglepően jól használta a guarem nyelvet. – Csak téged.

Janel felnevetett.

– Szerinted tegnap még fiú voltam? A férjeim velem jönnek.

– A férj… – kezdtem.

Teraeth ellépett mellettem.

– Ne akadj fenn rajta! – A döcögős kezdet után gyorsan alkalmazkodott. Janel elé lépett, látványosan pörgetve az egyik tőrét. Jól ment neki az a megfélemlítési technika, amely során az ember behatol valaki más személyes terébe. Érdekes módon a méretbeli különbség nem igazán számított.

A morgáge férfi felmordult, majd vállat vont, előpattintva karjából a tüskéket.

– Csak az egyik jöhet.

Janel a szemét forgatta.

– Márpedig én azt mondom, mind jönnek. Ha egy másik asszonynak ez nem tetszik, hát mondd meg neki, hogy álljon elém, és magyarázza el, miért!

Odalépett még néhány morgáge. Náluk voltak a fegyvereik: lándzsák, dárdák meg a karjukon azok a tüskék. Mérgező tüskék, emlékeztettem magamat. Némelyik férfi morgott, az orrukon lévő csápok meg-megrándultak.

Janel megmozgatta az egyik vállát, azután a másikat is, mintha harcra készülne.

– Így akarjátok intézni? – Ez persze költői kérdés volt: előre tudta a választ. Janel elvigyorodott, az arckifejezése ijesztően állatiasnak látszott.

Ő olyan környezetben nőtt fel, ahol élvezik a küzdelmet. Szóval nem feltétlenül színlelte a lelkesedését. Gyanítottam, ugyanez igaz a morgágékra is, mert addigra még több óriási alak járkált körülöttünk. Egyikük sem volt két méternél alacsonyabb.

– Nagyszerű – motyogtam. Legalább volt nálam kard.

Ekkor női hang harsant, morgáge nyelven kiáltott valamit. A férfiak azonnal reagáltak: felsóhajtottak, aztán eltették a fegyvereiket.

– Jó – mondta kelletlenül az egyikük. – Mindegyik férjed jöhet.

– Még előfordulhat, hogy vénasszonyként halsz meg. – Janel elmosolyodott. A morgáge férfi válaszként ugyancsak vigyorgott, és behúzta a nyakát, de úgy, hogy azt könnyen lehetett meghajlásként is értelmezni.

Követtük Janelt. Még mindig a kezemben tartottam a pengét, a morgágék azonban ezt láthatólag sem szokatlannak, és ami még fontosabb, illetlenségnek sem találták.

A férfiak a zöld drágaköves nőhöz kísértek bennünket. A kő most az asszony mellkasán pihent. Közelről sárgászölden csillogott, a zsenge levelek vagy a sarjadó fű színében. Krizoberill vagy peridot lehetett.

És Sarokkőnek kellett lennie. Legutóbbi találkozásunkkor még nem volt az asszonynál, máskülönben Relos Var ellen fordította volna.[55] A varázslónő bőre ugyanúgy feketéllett, az arcán ugyanott húzódott az ezüstös pikkelyek sávja, és ugyanolyan tüskék és tövisek borították a fejét haj helyett. Ezúttal azonban páncélt viselt, apró, egymást fedő bronzlapokat, amelyek halak vagy sárkányok pikkelyeire hasonlítottak.

Vigyorgott, ahogy felé közeledtünk. Azon tanakodtam, a morgágéknál vajon barátinak minősül-e ez az arckifejezés.

– Rég nem találkoztunk az emberek olyan vezetőjével, aki ismerné a szokásainkat – mondta üdvözlésképp. – Én Bevrosa vagyok, egykor a halott város védelmezője, most pedig a Tavaszkő, Vadszív őrzője.

– Az Baelosh köve – súgta nekem Thurvishar.

A név ismerősnek tűnt, eszembe is jutott, miért. Simillion császár Baelosh kincsei közül lopta a csillagkönny nyakláncát. A nyakamhoz emeltem a kezemet. A sok izgalom közepette észre sem vettem, hogy a láncnak nyoma veszett. Az elrablóink bizonyára arra jutottak, mégsem hagyhatják veszni azokat a felbecsülhetetlen értékű drágaköveket. Hát jó. A teendőim listájának valahová az aljára soroltam be, hogy egyszer szerezzem vissza tőlük.

– Én Janel Theranon vagyok. Nem akartunk betörni a területetekre, csakhogy a vanék sorsunkra hagytak minket, annak érdekében, hogy senki se végezze el az Éjszaka Rítusát.

Minden hang elhallgatott.

– Hú – súgtam Teraethnek –, azt hiszem, mind értik a guaremet.

Bevrosa mosolya elhalványult.

– A Nyolcak gyermekei vagytok? – Végigmért minket, végül a pillantása megállapodott rajtam.

Integettem neki.

– Téged ismerlek – közölte velem a morgágék vezetője. – Behatoltál a halott városba.

– Hát, nem szándékosan – mentegetőztem. – Köszönöm, hogy segítettél Relos Varral. Meg, hát, izé, hogy nem öltél meg. – Az emberei tényleg megpróbáltak végezni velem. Valamelyikük egyenesen arra ragadtatta magát, hogy átdöfte a lábamat egy lándzsával. Utólag azonban rájöttem, ez a kérdéses morgáge csapat szent kötelességének tekintette annak a megakadályozását, hogy a betolakodók Vol Karothhoz túl közel alkalmatlankodjanak. Senki sem tájékoztatta őket, hogy én a megbízható emberek listáján vagyok.

Bár ha jobban belegondolok, egészen biztos, hogy egyáltalán semmi keresnivalóm a megbízható emberek listáján.

Bevrosa elővigyázatosabbá vált.

– Neked… neked nem kellene itt lenned. Ez nem biztonságos.

Janel megköszörülte a torkát.

– Nem áll szándékunkban itt maradni. Vissza kell térnünk a vanékhoz, hogy rendbe hozzuk ezt az egészet, csakhogy nincs ellátmányunk, így a segítségetekre van szükségünk. Tudjuk, nincs sok feleslegetek, de remélem, megérted, milyen nagy szükségben vagyunk.

Bevrosa oldalra fordult, mordult valamit a saját nyelvén. A férfiak szétszóródtak, valószínűleg azért, hogy összegyűjtsék, amit lehet.

Az asszony ezután ismét Janelre tekintett.

– Rossz időszak ez ahhoz, hogy bárki a Mételyben legyen. – Elvigyorodott. – Persze, itt sosem jó, mégis… A Háború Gyermeke felébredt. – Rám mutatott. – Neki távoznia kell. Azonnal.

Visszanyeltem a tiltakozást. Pont a terveinkbe illett a mielőbbi távozás. Azzal, hogy véget ért a harc, ismét hallottam a búgást, mostanra azonban lágyabbá, halkabbá vált. És láthatólag nem indultam el az akaratomon kívül semerre sem. Amit nagyszerű jelnek értékeltem.

Teraeth mondani készült valamit. Oldalba böktem a könyökömmel, és megráztam a fejemet.

– Ezért haladtatok dél felé? – kérdezte Janel. – El akarjátok hagyni a Mételyt?

A morgáge asszony bólintott.

– A védelmezés ideje befejeződött. Senki sem lélegzik már, aki a szent város közelében tartózkodott. Fogtuk a fiainkat meg a férjeinket, és a lehető legmesszebb tervezünk vonulni. Ám hamarosan az egész világ sem lesz elég nagy ahhoz, hogy elrejtőzzünk, ha nem tudjátok meggyőzni ezeket a gyönge vanékat, hogy tegyék a kötelességüket. – A nyomaték kedvéért kiköpött oldalra.

– Tudjuk – mondta Janel. – De mindent helyrehozunk…

A terem megváltozott. A létezés teljessége lelassult – megnyúlt az idő, akár egy vékonyra sodort gyapjúfonál. A hangok eltompultak, mintha víz alá buktam volna. Csakhogy a búgás, amit az ébredésem óta hallottam, összesűrűsödött, kiélesedett, és felismerhetővé vált.

Beszéd volt. Kezdettől fogva beszéd volt.

Gyere vissza! Csatlakozz hozzám!

Vol Karoth megjelent a teremben.

9: EGY GYILKOS KEZE

Kihrin elhallgatott.

– Szerinted akad itt valahol egy kanna? Szeretnék inni egy kis teát.

Thurvishar csodálkozva rámeredt.

Kihrin elvigyorodott.

– Ez egy rossz szokás, amit Janeltől tanultam el. Meg hát, nem mintha nem tudnád, mi történt. Te is ott voltál.

Thurvishar az égre emelte a tekintetét, majd a zsúfolt szoba végébe mutatott.

– Azt hiszem, azon a munkapadon láttam egy kannát a múltkor. Komolyan mondom, fogalmam sincs, ebben a rendetlenségben hogyan lehetett valaha is dolgozni. Az ember azt gondolná, egy olyan kaliberű varázsló, mint ő, legalább rendben tartja a holmiját. Felteszem, ő csak tudta, mi hol van. – Thurvishar folytatni akarta, ám végül félretolta a papírjait. – Jobb lesz, ha egyelőre hagyjuk Senera, Talea és Xivan történetét.

Kihrin összevonta a szemöldökét.

– Nem fejezed be?

– Ó, később újra előveszem, de nem túl változatos addig, amíg mi bele nem keveredtünk. – Thurvishar fintorogva lenézett a jegyzeteire, mintha valamiféleképpen maga a papír lenne a vétkes. – Legalább tíz másik városállamon átutaztak. Mindig ugyanaz történt: megérkeztek, egy lépéssel Suless mögött. Attól tartok, az ismétléstől rendkívül unalmassá válna ez az egész.

– Hát igen. Ráadásul eljön az a pont, amikor a „jaj, dermesztő hölgyem, ne csinálja, ez fáj!” sem mond már túl sok újat. Egy idő után felfogja az ember a lényeget. – Kihrin ekkor Thurvishar legnagyobb bosszúságára felnevetett.

A varázsló bosszúszomjasan felkapott egy újabb mappát.

– Na jó. Akkor nézzük ezt. Szerintem érdekesnek fogod találni.

– Miért érzem úgy, hogy ez afféle fenyegetés?

Thurvishar elmosolyodott.

(Khaeriel története)

Két hónappal korábban…

A méhek zümmögése és a madarak csicsergése elhallgatott, ahogy rés nyílt a világon. A kaotikus energiák vibráló szivárványhártyája kavarogva felvillant, kiokádott két alakot, majd az átjáró becsapódott, és eltűnt, mintha soha nem is létezett volna.

A madarak folytatták dalukat. A méhek újabb virágok felé szálltak.

A két alak pedig kétféle formát öltött: egy ácsorgó nőét és egy férfiét, aki a levegőben lebegve feküdt. A nő magas volt, és gyönyörű, ízig-vérig vané: hosszú haja kék, bőre ezüsttel pettyezett. A férfi sötétebbnek látszott, a magasságát nehezebben lehetett meghatározni, de bizonyos tekintetben illett a társához: ugyanolyan kék ruhát viselt, mint amilyen a szeme és amilyen a nő haja volt. A nő felemelte az egyik karját, indák és ősi kövek felé intett, amelyek egy óriási, manoli mennyfa törzsénél pihentek.

Közel jártak a dzsungel széléhez, ahol a meleg, arany-zöld fénysugarak még mindig elérték a talajt. Beljebb haladva teljes sötétség várta őket, mert a lombozat teljesen kitakarta az eget, itt azonban betöltötte a világot a boldog madárdal és a majmok hangjai, a termékeny föld, az orchideák meg a bomlás szaga. Beljebb léteztek olyan védelmi mechanizmusok, amelyek pontosan azt akadályozták meg, hogy olyan kaput nyisson valaki, mint amilyet most Khaeriel használt, ám ez a kis szeglet kívül esett a határrózsák átlagos védelmén.

– Még mindig itt van a menedék – mondta Khaeriel a társának. – Micsoda szerencse!

Therin D’Mon moccanni sem tudott, válaszolni pedig végképp nem. Élénkkék szeme üvegesnek és kábának tűnt; bár nyitva volt, a semmibe révedt.

Khaeriel újra intett, mire a dzsungel indái szétváltak, hogy felfedjenek egy ajtót, amelyet addig levélfüggöny takart. A nő odasétált, a felszínére tette a kezét, és várt.

Halk kattanás jelezte a sikert: az ajtó résnyire nyílt.

Miután Khaeriel belépett, Therin belebegett a nyomában. Becsukódott mögöttük az ajtó.

A hatalmas mennyfa gyökere alatti menedéket néhány szokatlan alakú helyiség alkotta. Egy magasabb ember vagy egy hétköznapi vané nehézség nélkül felegyenesedhetett a szobákban. Khaeriel egy alacsony, lapos ágy felé intett az egyik oldalsó helyiségben, mire Therin teste odalebegett, majd leszállt, és megpihent. A férfi nem moccant, csupán lélegezni tudott.

Khaeriel leült egy székre, és most először megengedte magának, hogy éppen olyan kimerültnek és zaklatottnak látsszon, amilyen valójában volt. Hosszan meredt a kezére, míg körbevette a mozdulatlan, hűvös, néma lég. A kezét huszonöt év után sem érezte a sajátjának.

Valószínűleg azért, mert a szó szoros értelmében nem is volt az. Ez egy gyilkos, egy merénylő keze.

Nos… Végül folytatta a hagyományt, nem igaz?[56]

Khaeriel beleborzongott, amikor eszébe jutottak a quuri uralkodói sarjak, akikkel ő végzett. A bűntudat gaz démonaiként hessegette el a gondolatokat, csakhogy ezeket nem lehetett olyan könnyen elűzni. Ők az ellenség, emlékeztette magát. A D’Monok voltak az ellenségei. Rabszolgatartók és egy romlott, álnok birodalom támogatói. Egyikük sem érdemelt kegyelmet.

Khaeriel csak remélhette, hogy egy nap valóban el is hiszi ezt.

Ott volt, amikor Galen D’Mon megszületett. Amikor olyan sokuk megszületett. Tényleg túl hamar ért véget az életük, először Gadrith, majd a nő keze által. Ki gondolta volna, hogy ő lesz az, aki bevégzi a munkát, amibe a nekromanta kezdett bele? Ám amikor eltűnt a gaesh – mikor végre megszabadult az őt megbéklyózó lélekláncoktól –, kitöltötte rajtuk a bosszúját.

Eszébe jutott Kihrin holtteste, melyet áldozati oltárra vetettek, és Khaeriel megacélozta az akaratát.

Therin még mindig nem mozdult; ami azt illeti, nem is tudott volna. Még a legegyszerűbb gondolatra sem volt képes – szükséges óvintézkedés, nehogy varázsolni próbáljon.

Khaeriel leült mellé az ágyra, kezét elhúzta a férfi arca felett.

Therin kék szeme feléje fordult, visszatért belé az értelem; haragossá vált. A férfi mondani, tenni készült valamit.

Khaeriel egy intéssel ismét lebénította őt.

Aztán visszatért a központi helyiségbe, és addig kutatott, amíg az egyik polcon rá nem talált egy kicsiny dobozra. Kinyitotta, s kivette a kék vörösbegytojást az ágakból és szövetszálakból font fészekből.[57]

Összeroppantotta a kezében.

Amikor elsőre semmi sem változott, Khaeriel lassan kifújta a levegőt. Várakozott.

Semmi.

Tizenkét perc elteltével felkuncogott. Relos Var elfoglalt volt. Számíthatott volna rá.

Khaeriel visszatért a hálószobába, ahol Therin várakozott.

A férfi gondot jelentett.

Azok után, hogy Khaeriel a szeme láttára lemészárolta a családját, majd mágiával megkötötte őt, azt mondta neki, hogy a férfi feleannyira sem fogja gyűlölni ezért, mint amennyire saját magát. Khaeriel azonban ebben nem volt annyira biztos. Hát nem adott lehetőséget Therinnek, hogy mást hibáztasson? Ki vethetné a szemére, ha utálni kezdené őt? Jogában állt, hogy sose bocsásson meg neki.

És ha mégis önmagát hibáztatná? Nos, Khaerielnek számolnia kellett azzal, hogy a férfi egy nap az önutálatát követve cselekszik. Hogy egyszer eljut arra a pontra, amikor a következő élet lesz a legjobb megoldás minden bánatára. Ezzel pedig Khaeriel el is ért a probléma gyökeréhez: szüksége volt a férfira.

Remélte, hogy nem így alakul. Hogy a trón átvételéhez nem lesz szüksége a kirpis vanék uralkodóinak utolsó igazi örökösére. Még a legjobb körülmények között is jóformán lehetetlen elnyerni egy büszke, dölyfös, akaratos quuri főúr együttműködését. Ám amikor az ember huszonöt évet töltött a rabszolgájaként? Amikor huszonöt évig egyetlen parancsának sem mondhatott nemet? Amikor huszonöt évig szelíden, csendesen, engedelmesen szolgálta őt?

Therin sosem követné a parancsait. Már ha Khaeriel nem tesz meg bizonyos óvintézkedéseket.

Így hát megacélozta magát, hogy elvégezze aznap este a második rémtettét is.

Leült Therin mellé, kezébe fogta a férfi fejét, és szőni kezdte a bűbájt.[58]

10: VOL KAROTH ÁRNYÉKA

– Komolyan? – hunyorított Kihrin Thurvisharra. – Az anyám?

A varázsló elmosolyodott.

– Kicsit sem érdekel, mi történt a szüleiddel?

Kihrin felhorkant.

– Jó, beismerem, valamelyest tényleg foglalkoztat. De arra nem volt szükségem, hogy… – Felsóhajtott. – Na mindegy, hol is hagytam abba? Ja, igen, épp rosszra fordult minden.

(Kihrin története)

Igazából senki sem látta Vol Karotht. Emberméretű rést nyesett ki a valóságból, egy tökéletes, teljes feketeségből álló árnyalakot. A megjelenése szolgáltatta legsötétebb rémálmaim végső, megdönthetetlen bizonyítékát: Vol Karoth kiszabadult.

Ahogy feltűnt, minden elpusztult körülötte.

Minden előjel nélkül történt. Még csak azt sem tudtam, hányan halhattak meg. A közelében egy morgáge csapat ücsörgött, aztán egyszer csak… már nem ücsörögtek ott. Szerintem esélyük sem volt, hogy elugorjanak. Négy morgáge férfi, akik túl közel álltak, sikoltozni kezdett, mielőtt mind hamuvá omlottak. A kőoszlop szélei szétporladtak, a talaj összemorzsolódott Vol Karoth talpa alatt. Maga a világegyetem is felszisszent a jelenlétére. Maga volt a kárhozat.

Émelyegni kezdtem. A fekete hamuvá bomlás azt idézte fel, amikor megérintettem Rol’amart. Pontosan ugyanígy nézett ki a folyamat, tehát valószínűleg tévedtem azzal kapcsolatban, miért tudtam ártani a sárkánynak.[59]

Képtelenség lett volna megítélni, Vol Karoth merrefelé néz. Vagy olvasni a tekintetéből. Lehetetlen volt megállapítani róla bármit is.

Azonban tudtam: Vol Karoth engem figyel. Az alakja felém nyújtotta a kezét.

Gyere ide hozzám! Csatla…

Felgyorsult az idő. A hang ismét értelmezhetetlen, halk, mély búgássá változott.

– Kihrin! – Teraeth rám vetette magát, a földre szorított.

Ugyanis megint elindultam.

Ordítások és kiáltások harsantak. Függetlenül attól, milyen bátrak a morgágék, ez most más volt. Ki küzdhetett volna meg Vol Karothszal? Ezt nem lehetett megölni vagy legyőzni. Őt nem lehetett meggyilkolni. Neki még csak erőfeszítést sem kellett tennie, hogy öljön. Elég volt, ha létezik.

Bevrosa tágra nyílt, rémült szemmel meredt Vol Karothra, majd visszafordult felénk.

– Ti mind Pokolharcosok vagytok. – Ez egyszerre volt vád és felismerés.

– Olybá tűnik – felelte Thurvishar.

– Kövessétek az alagutakat! – utasított minket a varázslónő. – Nem tudom, hová vezetnek, de fedezünk titeket, hogy visszavonulhassatok. Fogjátok az ételt meg a vizet, és menjetek! – Bevrosa ekkor rám nézett. – Téged nem ragadhat el.

Janel tiltakozni készült, de aztán csak bólintott.

– Köszönjük. – Fogta a csomagokat, amelyeket a morgágék a lábunk elé dobtak, és elindult hátra, az alagút felé.

– Nem ő az – mondtam ki, amint felmerült bennem a gondolat.

– Tessék? – Teraeth talpra rángatott, de nem engedett el. El sem tudom mondani, mennyire örültem, hogy megtart.

– Vol Karoth nincs itt – erősködtem. – Az csak egy visszhang.

Teraeth összevonta a szemöldökét.

– Ez a visszhang megöl mindenkit, ha itt maradunk.

Megráztam a fejemet.

– Ha tényleg itt volna, már rég túl késő lenne. – Megragadtam Teraeth ruháját. – Most azonnal mennünk kell!

– Rajtam nem múlik – morogta. Immár másodjára láttam őt rémültnek, és ezúttal sem igazán élveztem a helyzetet.

Teraeth futás közben szorosan fogta a derekamat és az egyik karomat.

– Ne, várj! – kiáltottam. – A másik irányba! Másfelé kell mennünk! – Belém hasított a rettegés: a színtiszta bizonyosság, hogy a biztonságba vezető út a hátunk mögött van.

– Nem jó – tiltakozott Teraeth. – Ha arra megyünk, az utunkban lesz Vol Karoth. Szó sem lehet róla!

Hátranéztem a vállam fölött. Bevrosa kihúzta magát, kezében Vadszívvel, és növényeket idézett meg, amelyek hamuvá omlottak, mielőtt még pár méterre megközelíthették volna Vol Karotht. Esélytelennek látszott, hogy Bevrosa győzzön, vagy egyáltalán életben maradjon. Mégis harcolt.

Eltűnődtem, vajon lehetek-e valaha is ilyen bátor. Csak csodálni tudtam a morgágék törzsét, egyben gyászoltam őket. Nem hittem, hogy túlélhetik mindezt. Azt sem tudtam, velünk mi lesz.

Aztán Teraeth bevezetett az alagútba, ahol az ezeréves falak eltakarták előlem a morgáge törzs további sorsát.

Sejtelmem sem volt, milyen sokat futottunk. Az alagút falába illesztett kicsiny gömbök minimális fényt biztosítottak, jobbára csak annyit, hogy lássuk a földet. Úgy éreztem, ezek a fények nem a jelenlétünkre villantak fel, ahogy a központi teremben lévők – egyszerűen mindig is égtek. Évezredek óta, Karolaen elpusztítása és Vol Karoth megteremtése óta.

Mint kiderült, a vorák tényleg tudták, hogyan szőjék a varázslatokat.

Többé nem hallottam Vol Karoth zümmögő unszolását.

– Elhallgatott. – Megtorpantam. – Várj! Hadd jussak levegőhöz! Biztonságban vagyunk.

– Ó, hála az isteneknek! – Thurvishar lehajolt, és zihálva a térdére támaszkodott.

– Biztos vagy benne? – kérdezte tőlem Teraeth. Még nem engedett el. Nem bántam. Biztonságot nyújtott.

Ennek ellenére lefejtettem magamról a kezét, és nekidőltem az alagút ívelt falának.

– Igen, biztos. – Rosszul voltam, bár nem testileg, inkább lelkileg. Zsibbadtnak éreztem magamat. Akárhogy is nézzük, nehéz hónapokat tudhattam magam mögött. Még mindig nem fogtam fel teljesen, milyen gyorsan rosszra fordult minden.

És hogy ebből mennyi bajt okoztam én.

– Jól vagy? – kérdezte Janel.

Rámeredtem.

– Sajnálom – szisszent fel. – Hülye kérdés volt.

Lassan, mélyeket lélegeztem.

– Én sajnálom. Nem tudtam, hogy képes lesz így rám találni. Eszembe sem jutott…

– Vol Karoth korábban sosem szabadult ki a börtönéből olyankor, amikor te is szabad voltál – magyarázta Thurvishar. – A korábbi szökései alkalmával a lelketek még csapdában tengődött. Senki sem láthatta előre, hogyan reagál a hiányodra. Ami engem illet, sosem gondoltam volna, hogy ez lesz belőle.

– Vissza akar kapni – állapítottam meg. – Ez az a búgás, amit hallok: Vol Karoth engem hívogat. Csak túl lassan beszél ahhoz, hogy megértsem, mit mond.

Thurvishar felvonta az egyik szemöldökét.

– Lassan? Na, ez érdekes.

Janel leguggolt, elkezdte átkutatni a magával hozott csomagokat, elkülönítve a ruhákat és az ellátmányt.

– Tényleg?

– Tapasztaltam már hasonló hangtorzulásokat, miközben mágikus úton próbáltam kommunikálni valakivel, míg Shadrag Gor világítótornyában voltam – magyarázta Thurvishar. – Ott ugye hihetetlenül gyorsan telik az idő. Épp ez az, amiért Tyentso császárnő nem tudott kapcsolatba lépni veled – mutatott Teraethre –, miután követted oda Darzint.[60] Elküldte az üzenetet, ám a te időérzékeléseddel az nem tűnt beszédnek.

– De az idő nekem rendesen telik – ellenkeztem.

– Valóban. Tehát bizonyára Vol Karoth az, aki lassított időbeli állapotban leledzik. Sőt, azon gondolkodom… – Thurvishar pislogott.

– Mi az? – faggatta Teraeth. – Nem szeretem, amikor így nézel.

– Azon tűnődöm, vajon hibáztak-e az istenek – bökte ki Thurvishar. – Khored azt mondta, Vol Karoth felébredt, de még mindig börtönben van. Viszont mi a helyzet, ha a börtön nem más, csupán az ő lelassított időbeli állapota?

– Ó, a Fátylakra! Mintha nem lennének máris rémálmaim – morogta Teraeth.

– Te kérdezted – emlékeztette Thurvishar.

– Bár mondhatnám, hogy tévedsz, de nem tehetem.

– Ezt gyakran hallom.

– Egy visszhang – ütöttem tovább a vasat. – Egy mentális kivetítés. Valójában nem is volt ott.

– Egyáltalán nem kellett volna ott lennie, Kihrin. A Nyolcak azt mondták, hogy a kristály megsemmisülése után felébredt, de még így is tartják a béklyói. Nem hiszem, hogy ez igaz.

Lenyeltem a torkomba toluló keserűséget.

– Szerinted kiszabadult?

– Nem egészen. De mi van, ha a „börtön” nem az, aminek hittük? Ha a vorák azzal ejtették rabságba, hogy befagyasztották az időbe? Tehát sosem került csapdába, csak olyan lassan telt számára az idő, hogy a másodpercek egész évezredekig tartottak. Azzal, hogy összetört egy kristály, az idő gyorsabban halad. Az is lehet, hogy néhány hónap alatt megtehet egy lépést! Ezért nem kezdett még őrjöngeni, és ezért nem hagyta el idáig a Mételyt sem. Ez annyi mindent megmagyaráz![61] – Thurvishar egészen izgalomba jött.

– Thurvishar… – Fásult pillantást vetettem rá. – Körülöttem gyorsabban mozgott.

A varázsló már majdnem mondott valamit, de meggondolta magát.

– Igen, szóval jobb is lesz, ha távozunk.

Janel kis batyukat meg vizestömlőket dobott a földre.

– Tessék – mondta. – Mindenkinek jut egy. Így ha elszakadunk egymástól, akkor sem halunk rögtön éhen vagy szomjan. – Elfintorodott. – Bár ha őszinte akarok lenni, amit a morgágék ételnek tekintenek, ahhoz kell némi bátorság. Higgyétek el, jobb, ha előbb azt a húst fogyasztjuk el, amit a málhás állatokból nyertünk ki. Ráadásul nem állunk túl jól takarókkal, szóval remélem, idelent este is meleg lesz.

Teraeth odafordult hozzá.

– Beszélhetünk arról, ami korábban történt?

Janel ezen elgondolkodott.

– Mire gondolsz? Elég eseménydús napunk volt.

Két ujjam közé csíptem az orrnyergemet, és imádkoztam, Teraeth nehogy belekezdjen abba, amitől tartottam.

– Arra gondolok, hogy szó nélkül, fejvesztve nekirontottál egy tetves sárkánynak! – közölte Teraeth. – Mit gondoltál, mi fog történni?

Hát, belekezdett.

Janel oldalra billentett fejjel bámult rá.

– Á, értem. Tehát arra célzol, amikor előreszaladtam, mert tudtam, hogy a morgágék csak akkor osztják meg velünk az élelmet és a vizet, ha én, az egyetlen „nő”, lenyűgözöm őket a bátorságommal. Örülök, hogy ezt tisztáztuk. – A hangja megtévesztően jámboran csengett. – Ugye tudod, hogy a morgágék célpontjai miért mindig nőneműek? Úgy gondolják, ezáltal a vezetőinket támadják meg.

Janel átlagos körülmények között nem hivatkozna magára „nőként”. Az ő kultúrájának sajátossága szerint nem számított annak, még ha egyébként biológiai értelemben nőnemű is volt. Ebből szokott kerekedni néhány érdekes, szemantikai tárgyú beszélgetés.

– Köszönöm, tisztában vagyok vele, hogyan működik a voramírok fiziológiája – csattant fel Teraeth.

– Akkor pontosan mi is a bajod?

Felsóhajtottam. Teraeth nem csinált belőle titkot, hogy romantikus indíttatásból is érdeklődik Janel iránt. Ám a jelek szerint nehezére esett belenyugodni abba, hogy Janelt nem kell piedesztálra állítani és megvédeni. Amit elég nevetségesnek találtam, ugyanis Janel más helyzetben pontosan Teraeth zsánere lett volna, piedesztál ide vagy oda.

Persze ő az én zsánerem is volt. Szóval ez egy kicsit kínossá tette a helyzetet.

Akárhogy is, Teraethnek ejtenie kellett volna a témát. Arra pedig képtelen volt.

– Veszélybe sodortál mindannyiunkat! – makacskodott.

– Én sodortam veszélybe mindenkit? – Janel az alagút szája felé mutatott. – Ott voltál velünk te is, ugye? Vol Karoth felbukkant egy italra meg némi bájcsevejre. Én sodortam veszélybe mindenkit? Hogy is van ez?

Teraeth szeme résnyire szűkült.

– Meg az a húzás, hogy te vagy a főnök…

– Á, szóval ez az, ami valójában megfeküdte a gyomrodat! – Janel felkapta a vizestömlőjét és az egyik batyut. – Nem az, hogy előreszaladtam, hanem hogy az idorrám alá vetettelek.

Teraeth elhúzta a száját.

– Azt sem tudom, mit jelent ez a szó.

– Ó, ez egy jorati idiomatizmus… – kezdte Thurvishar, de elhallgatott, amikor észrevette, hogy kapkodva nyiszáló mozdulatokat teszek a torkom előtt. – Persze, ez most nem fontos – fűzte hozzá sokkal szelídebben.[62]

– Egyeztetned kellett volna velünk! – erősködött Teraeth. – Ahhoz már hozzászoktam, hogy ő figyelmeztetés nélkül elrohan… – mutatott rám.