BÁNKY ANDRÁS

HARMÓNIA

A ZONGORA, AKI ÉREZ ÉS GONDOLKODIK

Könyv Guru

Budapest, 2026

A milánói Scalába egy új Steinway koncertzongora, Harmónia érkezik, tele várakozással és izgalommal. Eleinte kívülállónak érzi magát, de hamarosan felfedezi, hogy képes érzékelni a zenészek gondolatait. Sőt, egyedülálló telepatikus kapcsolatot alakít ki Lillával, a tehetséges zongoristalánnyal.

Ebben a mágikus realista regényben a hangszerek éjszakánként saját életet élnek, rivalizálnak, barátkoznak, vitatkoznak egymással. Miközben saját maguknak koncertet adnak, együtt keresik a zenei harmóniát, arra biztatva az olvasót, hogy lassítson le, és hallja meg a hétköznapok mögött rejlő dallamot.

TARTALOMJEGYZÉK

A zene lelke

A Scala szívében

Érkezés a Scalába

A hangszerek reakciója

Otthon a zenészek szívében

Az első éjszaka

A szellem megjelenése

A hangszerek társadalma

A hangszerek világa

Barátságok és rivalizálások

A hangok titka

Két világ határán

A tehetség ébredése

Spirituális kapcsolat

Zongoraleckék

A zene varázslatos természete

Régi és új küzdelme

A modernitás szele

DigiTone érkezése

Digitális diszharmónia

Törésvonalak a zenében

A dallam alkonya?

A párbaj

Árnyak a kulisszák mögött

Sötét üzleti tervek

Ellenséges hangolás

Láthatatlan hálózat

Az ellenállás szikrája

Hamis hangok

A zene igazsága

Befejezetlen dallamok

A választás kényszere

A befejezetlen szimfónia

A szellem igazi szándékai

Összhangzattan

Fokozódó feszültség

A zene hatalma

Az összefogás ereje

Felkészülés a centenáriumi gálára

DigiTone befogadása

Az éjszakai hangszerpróba

A szellem útmutatása

A nagy előadás éjszakája

A gálakoncert előkészületei

A híd megszületése

Két világ, egy lélek

Új horizontok

Út a világsiker felé

Lilla egyedi stílusának születése

Risonanza

Coda

Körforgás

Zenei kifejezések rövid magyarázata

A ZENE LELKE

A SCALA SZÍVÉBEN

ÉRKEZÉS A SCALÁBA

A műhelyben csak annyit súgtak:

– A Scalába kerülsz.

Egyszerű közlés volt, mégis e három szó úgy rezgett végig Harmónia húrjain, mint valami ősi varázsige, amely képes megváltoztatni egy hangszer sorsát.

La Scala – suttogta benne minden hajszálpontos illesztés, minden gondosan kifeszített húr. A név úgy lebegett a tudatában, mint egy tökéletes, kitartott hang. Bizonytalanság és izgalom keveredett benne, mióta csak elhagyták a Steinway& Sons telephelyét, ahol fa, fém és évszázados mesterségbeli tudás ötvözetéből megszületett.

Két férfi hangja ért el hozzá.

– Nyugi, nem ez az első zongora, amit beköltöztetünk – mondta az egyik. Hangja érdes volt, mint egy rosszul gyantázott vonó.

– Persze, de ez egy Steinway koncertzongora. Ha ennek baja esik, valamennyien repülünk – felelte a másik. Hangjában a tisztelet és az aggodalom tökéletes egyensúlyban vegyült.

Az utazás, a hosszú órákon át tartó bezártság után végre megálltak. A szállítók szakszerűen kezdték lehántani róla a többrétegű csomagolást, és ő fellélegzett. Az út hosszú volt, és nyomasztó. Nem láttam semmit, alig kaptam levegőt. De most már látok, és érzem a világot.

És micsoda világ ez! Billentyűi alatt bizsergő izgalommal nézett körül. A hatalmas színpad méretei minden elképzelését felülmúlták. A Scala színpadán állok! – A gondolat súlya úgy kondult meg benne, mint egy méltóságteljes harang örömteli hangja.

– Már itt is vannak? Jesszusom, még fel se mostam! – sipákolt egy női hang magas C-ben. A takarítónő kezében még ott volt a felmosóvödör, arca kipirult a sietségtől.

– Van idő, Marta, még úgyis el kell intéznünk a papírokat – válaszolta neki egy mélyebb, nyugodtabb hang olyan basszus fekvésben, amelyet inkább érezni lehet, mint hallani.

Harmónia hallotta a papírok zizegését, a tollak sercegését. Ezek a hétköznapi hangok sajátos kontrasztot alkottak a hely fenségességével.

A falakat almazöld selyemszövet borította, aranyszínű art deco mintákkal – olyan kifinomult kompozícióban, mint Bach legtökéletesebb fúgái^37. A páholyok aranyszegélyei úgy ragyogtak a hajnali napsugarakban, mint Debussy hangfoltjai. Körülötte a finom luxus és a mély történelmi tudat találkozása árulkodott a zene iránti tiszteletről. Vajon milyen dallamok töltötték be ezt a teret az évszázadok során? És ami még fontosabb: milyen dallamok várnak még rám?

Valahol a távolban egy ajtó csapódott – határozott fortissimo^1 zárása egy frázisnak^6. Gyors, pontos léptek kopogtak a folyosó márványpadlóján staccato^27 ritmusban.

A kétely hangjának megjelenése váratlanul érte, mint egy disszonáns^39 akkord^10. Remélem, befogadnak majd. Mi van, ha nem felelek meg? Ha nem vagyok elég jó a Scala színpadára? A gondolat úgy futott végig valamennyi húrján, mint egy rosszul megtervezett futam – hamis hangokat keltve. A műhelyben mesterműnek neveztek, de itt olyan zöldfülűnek érzem magam, mint egy félreütött hang a tökéletes kompozícióban.

Aztán valami alig észlelhető történt, valami, ami inkább sejtés volt, mint bizonyosság. Ez meg mi? Mintha távoli zongoraszót hallanék. Vagy csak képzelődöm? A hang olyan halk volt, mint amikor egy zongorista csak magának dúdol. Mégis határozott mintázatot követett – egy régi barokk téma, amit sosem hallott azelőtt, mégis felismerte. Mintha a falakból, a padlóból, magából az épületből áradt volna, az évszázadokkal ezelőtt játszott dallamok emlékét őrizve.

A színpad végtelensége ütötte meg először, a hatalmas, egyszerre üres és mérhetetlenül teli tér – akár egy Beethoven-szimfónia^11 első, a csendet kettészelő fortissimo akkordja. A hajnali fény beszűrődött a zsinórpadlás magasából, mint egy félénk tündér, finom, ezüstös ujjaival megérintve a poros díszleteket és őt.

– Rendben, akkor lássuk! – mormogta egy középkorú férfi, aki kopott, de gondosan karbantartott szerszámosládával érkezett.

Végigmérte szakértő szemével. Ez nem pusztán vizsgálat volt, hanem valódi látás, a lélek mélyére tekintés. Elővett egy jegyzetfüzetet régi, halványodó feljegyzésekkel.

– Helyezzük üzembe az új jövevényt!

Á, szóval ő lesz a hangolóm – gondolta.

A férfi kezei barázdáltak voltak, mintha az élet partitúrája lenne beléjük írva, de mozdulatai fiatalosan precízek maradtak. Szakértő mozdulatokkal készítette elő szerszámait, minden egyes hangolókulcsot úgy véve kézbe, mint karmester a pálcáját a nyitány előtt.

– Jó reggelt, Pietro! – Egy fiatal nő hangja csendült, feloldva a reggeli zsivajt, mint egy tiszta szoprán. – Ez lesz az új sztárunk?

– Majd kiderül, Silvia. Előbb meg kell ismernünk egymást – válaszolta a hangoló.

Harmónia meglepetten érezte hangjában ugyanazt a tiszteletet, amit a műhelyben megszokott. Úgy beszélt róla, mint egy személyről, nem mint egy tárgyról. Talán mégse csak egy díszlet leszek itt – gondolta reménykedve.

A színfalak mögül távoli hegedűhang szűrődött be – valaki korán érkezett gyakorolni. A dallam olyan tisztán szállt, mint egy magányos madáré a hajnali erdőben. És ebben a pillanatban megérzett valamit: az első, halvány belső rezgést a húrjaiban, mintha a hegedű hangja választ váltott volna ki belőle.

Ez különös, ilyet még sosem tapasztaltam – tűnődött, a jelenség újdonságától megrendülve. Ezek a hangok élnek, és hívják egymást. A hangszerek itt nem csupán tárgyak, hanem érző, kommunikáló lények.

Pietro felnyitotta a tetőlapot, és Harmónia érezte az első, óvatos érintést a billentyűin. Mint amikor két lélek először találkozik: félénken, mégis a felismerés örömével. A hangoló gyakorlott mozdulatokkal kezdte ellenőrizni a húrok feszességét, ujjai úgy táncoltak, mint egy koreográfiában, amely egyszerre tudomány és művészet.

Közben újabb hangszerek szólaltak meg a távolban, mintha válaszolnának a hegedűs dallamára. Mindegyiknek más volt a „hanghordozása”, saját egyéni színe és karaktere volt, de ugyanazt a nyelvet beszélték: a rezgések nyelvét, a zene ősi, szavak nélküli kommunikációját.

Igen, ez lesz az új családom – gondolta, miközben Pietro húrról húrra haladt, mint egy kertész, aki legértékesebb virágait gondozza.

Az idős hangoló minden mozdulata precíz volt, és tiszteletteljes. Ő érti – érezte húrjai alatt növekvő bizonyossággal Harmónia. Tudja, hogy ez nem csak technikai folyamat, nem csupán fizika és matematika. Ez a lélek hangolása.

Pietro végül elégedetten bólintott, mint egy karmester, aki tudja, hogy zenekara készen áll. Összepakolta szerszámait, végigsimított a fekete lakkon, majd távozott egy utolsó, áldásszerű érintéssel.

– Csak nem az új primadonnánk érkezett meg? – csendült a színpad széle felől az első közvetlen megszólítás. – Hegedű vagyok. Első Hegedű, ha pontosak akarunk lenni – tette hozzá, és hangjában ott volt a vezető szólam megkérdőjelezhetetlen autoritása.

– Én meg Harmónia. Megtiszteltetés találkozni veled – felelte, és meglepte, milyen természetesen áramlottak gondolatai a hangszerek közös nyelvén. – Remélem, harmóniában fogunk együtt muzsikálni.

– Ó, majd meglátjuk. – A válasz kissé gunyoros volt, mint egy technikailag tökéletes, de rideg hegedűtrilla^8. – Az előző zongoránk folyton hamis volt. Csellóval egyáltalán nem tudott kijönni.

– Ne hallgass rá! – szólt közbe egy lágyabb hang a színpad másik oldaláról. A hang olyan dallamos volt, mint egy impresszionista költemény. – A Hegedűk mindenkibe belekötnek. Cinikusak és kritikusak. Imádják éles hangjukkal szurkálni a másikat.

Első Hegedű csak vigyorgott, húrjai kissé megfeszültek, mint amikor valaki félrehajtja a fejét egy gúnyos mosollyal.

– Sokszor hallottam már ezt a szöveget, Hárfa. Te még nem unod ismételgetni?

– Azért egy kis gyakorlás neked sem ártana – dörmögte egy nagybőgő, egy mély, bársonyos hang a háttérből. A hang olyan gazdag volt, mint a fekete termőföld. – Tudod, itt majdnem minden este telt ház van. Ne vedd sértésnek, de ez nem olyan, mint a műhelyben.

Harmónia nem válaszolt azonnal. Figyelte, ahogy a reggeli fény egyre erősebben szűrődik be a színház magasából. A zenészek lassan gyülekeztek, a színpad fokozatosan megtelt élettel.

– Akkor talán kezdhetnénk is – szólalt meg végül, billentyűi alatt növekvő bizonyossággal.

És amikor az első zenész leült hozzá gyakorolni, úgy érezte, mintha egész létezése erre a pillanatra készült volna. Az első érintés billentyűin olyan volt, mint a teremtés pillanata.

A többi hangszer elcsendesedett. Még Első Hegedű sem talált szavakat. Az első akkordok úgy szálltak a levegőben, mint a tökéletesség töredékei, egy olyan harmónia részei, amelyek túlmutatnak a kottákon és hangokon.

Igen, ez az otthonom – gondolta, miközben a dallam kibontakozott belőle. Ez az, amiért születtem. Itt válik teljessé a létezésem.

És miközben a zene szárnyalni kezdett körülötte, a La Scala falai mintha közelebb hajoltak volna, hogy jobban hallják az új hang első megnyilvánulását, az új hangszert, akinek sorsa mostantól összefonódik ezzel a legendás hellyel és mindazzal, ami benne lakozik.

A HANGSZEREK REAKCIÓJA

A döbbent csend, amely csupán néhány másodpercig uralta a teret, olyan váratlanul oldódott fel, mint amikor a karmester pálcája egy lélegzetvételnyi szünet után hirtelen továbblendül.

– Nahát, ez igen! – Hárfa hangjában őszinte csodálat csengett; ezüstös húrjai maguktól pendültek meg, mintha nyári szellő futott volna végig egy ezüstfűz ágain.

Harmónia érezte, ahogy ez a kedves elismerés megérinti belső világát.

– Hm, nem rossz, nem rossz – csak ennyi tellett Első Hegedűtől, de ez a kis morgás is többet árult el, mint máskor egy egész tirádája. Hangja úgy lüktetett, mint amikor egy hegedűs legmélyebb érzéseit a leghalkabb pianissimóban^3 fejezi ki.

– Most már értem, miért pont téged választottak – dörmögte Nagybőgő olyan mély hangon, hogy szinte beleremegett a levegő.

Harmónia minden húrja egyszerre rezgett a siker örömétől. A büszkeség meleg áramlata végighullámzott fekete lakkozott fáján. De van itt valami más is – gondolta. Valami különös kapcsolat a hangok között, amit eddig soha nem tapasztaltam. Mintha a billentyűimen megszólaló dallamok láthatatlan hidat építenének köztem és a többi hangszer között.

A zenészek pakolni kezdtek, kottákat hajtogattak össze, tokokat zártak le. Hétköznapi beszélgetéseik moraja egyre távolodott. A hangszerek világában csak most kezdődött az igazi élet.

– Szóval a Steinway műhelyéből jössz – kezdte Klarinét, miközben kecses, ébenfa testét egy puha kendővel törölgette gazdája. – Mesélj nekünk a műhelyről! Igaz, hogy ott még a levegőben is zene van?

– Igen, a műhelyben tényleg csodálatos volt – válaszolta Harmónia, és hangjában egyszerre csengett nosztalgia és izgatott kíváncsiság. – De más, mint itt. Ott minden új volt, és steril, a hangok kristálytiszták, de valahogy élettelenebbek. Itt szinte lélegzik minden dal, ami valaha elhangzott. Érzem, ahogy a falak visszasuttogják a régi áriákat.

– Oh, csak várj, amíg hallod az esti operákat! – Fuvola hangja szinte táncolt a levegőben, könnyeden és játékosan. – Amikor Violetta áriája betölti a teret, még mi is könnyezünk néha, pedig ugye nem is fuvolaszólam. De van valami abban, ahogy a szopránok hangja megrezegteti az egész épületet.

– Ha már a könnyezésnél tartunk – szólt közbe Első Hegedű, visszatérve megszokott, enyhén ironikus modorához –, remélem, nem vagy olyan érzékeny típus, mint az elődöd. Folyton panaszkodott, hogy nem a megfelelő hőmérsékleten tartják. Egy fél hanggal lejjebb csúszott, ha valaki nyitva felejtett egy ablakot.

– Ugyan, Hegedű! – Hárfa hangjában kedves dorgálás csengett. – Te is tudod, hogy szegény Adelina beteg volt. Azért kellett lecserélni. A húrjai már nem bírták a feszítést, a hangja egyre tompább lett, a fája is megrepedt. Ne tegyünk úgy, mintha csak szeszélyes lett volna!

Cselló halk sóhajt hallatott.

– Azért az mégsem volt fair, amit akkor tettél – mondta Hegedűnek. Hangjában régi sérelem rezgett.

– Már megint kezded? – Első Hegedű hangja metszően élessé vált. – Nem én tehetek róla, hogy a szólódat elrontottad. Ott volt előtted a kotta^12, a karmesteri beintés. A te hibád volt.

– Nem rontottam volna el, ha nem játszol szándékosan más tempóban!32 – mélyült el Cselló hangja. – Jól tudod, hogy korábban léptél be annál a résznél.

– Ugyan már, csak tartottam magam a karmester utasításához. – Első Hegedű hangja csupa gúny volt. – Nem az én hibám, ha egyesek nem tudnak számolni. Ha nem csak magadra figyelnél, hanem a zenekarra is…

– Uraim! – Hárfa figyelmeztetően pengett közbe. – Van egy új társunk. Hagyjuk talán a régi sebeket! Olyan ez az örökös vita, mint egy rosszul lezárt tétel: sosem jut el a feloldásig.

Harmónia észrevette, hogy Cselló és Első Hegedű ugyan elhallgattak, de a feszültség továbbra is ott rezgett köztük a levegőben, mint egy sokáig kitartott, feloldatlan disszonancia. Érdeklődve figyelte ezt a közjátékot. Ez a kis történet többet elárult a hangszerek közösségének dinamikájáról^41, mint bármilyen formális bemutatkozás.

– Mondd csak! – szólalt meg váratlanul Cselló, aki lassan megnyugodni látszott. – Észrevetted már a különös visszhangokat éjszaka?

– Csitt! – szólt rá azonnal Első Hegedű. Húrjai megfeszültek, mint egy felkiáltójel. – Erről nem beszélünk. Még nem.

Harmónia megérezte, hogy valami fontos titok lappang e szavak mögött, de nem erőltette a témát, hagyta, hogy a titok magától feltáruljon.

– Mondd csak! – szólalt meg ismét Cselló, figyelmen kívül hagyva Első Hegedű kérését. Hangjában mosoly és titokzatosság keveredett. – Várod már az első éjszakát?

– Az éjszakát? – kérdezett vissza Harmónia, billentyűi alatt érezve a szó súlyát és a benne rejlő titkot.

– Igen, amikor végre csak mi vagyunk. – Cselló hangja álmodozóvá vált. – Amikor nincs itt senki, és…

– Csitt! – szólt rá Első Hegedű, ezúttal erélyesebben. – Hadd fedezze fel magától! Mindennek megvan a maga ideje. Egy ilyen… meglepetést nem lehet csak úgy elmesélni.

Billentyűin keresztül Harmónia érzékelte, hogy az éjszakai Scala valami különleges élményt tartogat, de nem faggatózott. Megtanulta, hogy néha a csend, a szünet éppoly fontos, mint a hangok.

– Inkább azt mondd meg – váltott témát Fuvola –, milyen darabokat szeretsz a legjobban játszani Milyen zenére rezonálsz^0 leginkább? Én például odavagyok Mozartért. Olyan vidám, olyan könnyed! – áradozott Fuvola, hangja szinte lebegett a levegőben. – Az a könnyedség, ahogy a dallamokat egymásba szövi, ahogy minden hang pontosan a helyén van, sem több, sem kevesebb: tökéletes egyensúly.

– Jaj, kezdi már! – mondta Első Hegedű, hangjában félig bosszús, félig elnéző tónus^9. – Ha most nem vigyázunk, reggelig hallgathatjuk a Mozart-rajongását. Egy adagot kapunk a „fenséges Mozart”, „a zene csodája” és a „legtökéletesebb dallamok” receptjéből.

A hangszerek jót kuncogtak Első Hegedű megjegyzésén, még Fuvola is. Kacagásuk feloldotta a komolyabb témák feszültségét.

– Persze hogy Mozartért vagy oda! – folytatta Első Hegedű. – Mozart mindig a fuvolának kedvezett. Neki írta a legszebb dallamokat, a leghálásabb témákat. De próbálnád csak Csajkovszkijt játszani! Ott kiderül, ki a valódi művész. Ahol minden frázis megküzd az előzővel, ahol a témák gyötrődve születnek.

– A romantikusok túlzók és mesterkéltek – libbent fel Fuvola hangja. – Csupa nagy gesztus, kevés tartalom. Dráma dráma hátán, mintha minden motívum életre-halálra menne.

– Tartalom? – Első Hegedű hangja megremegett a felháborodástól. – Egy Mozart-menüett olyan, mint egy teadélután: kellemes, illedelmes, eseménytelen. A romantikusok legalább mernek érzelmeket kifejezni! Ők nem rejtik a szenvedélyt kényelmes formulák mögé.

Harmónia figyelte, ahogy Nagybőgő finoman megköszörüli a torkát. Látszott, hogy közbe akar avatkozni, de aztán meggondolta magát. Nagybőgő megélt tapasztalatként figyelte a vitát, tudva, hogy ennek a beszélgetésnek sosem lesz győztese.

– Én minden zenét szeretek – válaszolta végül Harmónia diplomatikusan. – A műhelyben már kipróbálhattam sokfélét. Bach szimmetrikus tisztaságát, Mozart könnyedségét, Beethoven szenvedélyét, Chopin emelkedettségét. De bevallom, izgatottan várom, hogy itt milyen darabokat fogok játszani. Milyen darabok alkotják a Scala lelkét?

– Oh, itt aztán lesz minden! – lelkendezett Hárfa, és húrjai úgy pendültek, mint amikor egy kisgyermek örömében tapsol. – Opera, természetesen, de vannak tisztán zenekari esték is, meg szólókoncertek… Verdi és Puccini a specialitásunk, de játszunk Wagnert, Mozartot, orosz szerzőket, franciákat, még kortársakat is időnként.

Harmónia elképzelte, ahogy különböző korok és stílusok^30 vonulnak át billentyűin: olasz operák szenvedélyes áriái, Wagner sűrű harmóniái, Debussy impresszionista fényjátékai.

– És persze a gyakorlások – tette hozzá Nagybőgő. Hangja olyan volt, mint az öreg tölgyfa, melynek gyökerei mélyen a múltba nyúlnak. – Azokból tanulunk talán a legtöbbet. Amikor egy művész újra és újra visszatér egy részlethez, keresi a tökéletes kifejezést… Az a baj a mai zenészekkel, hogy túl gyorsan akarnak mindent – dörmögte. – A mi időnkben egy tétel megtanulása hetekbe telt, ma pedig két nap alatt végigszaladnak egy egész szimfónián. Minőség helyett mennyiség.

– Más idők járnak – felelte Klarinét. Hangja friss volt, és fiatalos. – Ma már nem engedhetünk meg magunknak olyan luxust, hogy hetekig gyakoroljunk egyetlen dallamot. A közönség újdonságot akar, nem tökéletességet. Sokat, gyorsan, változatosan.

Nagybőgő mély, rosszalló hangot hallatott.

– És ez szerinted előrelépés? Amikor a mennyiség fontosabb, mint a minőség? Amikor a mélység helyett a felszín számít? Mozart nem a gyorsaság miatt volt nagy komponista, hanem mert minden hangja a helyén volt.

– Nem a mennyiség a lényeg. – Klarinét lelkes hangja magasabbra szökött. – Hanem a frissesség, a lendület! Az új perspektívák, a kísérletek. Néha az a benyomásom, hogy egyesek itt múzeumként tekintenek a Scalára, nem élő hangversenyteremként. Mintha a zene valami lezárt, befejezett dolog lenne, nem pedig élő, folyamatosan alakuló művészet.

– A tisztelet nem avíttság, fiatal barátom. – Nagybőgő hangja megkeményedett. – És a hagyomány nem béklyó, hanem alap, amelyre építeni lehet. Hol lennének ma a modernisták, ha előttük Bach nem teremti meg a nyugati harmónia törvényeit?

– Remélem, ezúttal jobb helyünk lesz a nagykoncerten – szólalt meg Oboa, miután szóba került a közelgő évadnyitó. – A múltkori elrendezés katasztrofális volt. Alig hallottam saját magamat. Az a sok nehéz függöny teljesen elnyelte a hangomat.

– Nem volt azzal semmi baj – jelentette ki Kürt, és hangjából sértettség áradt. – Különben is, a rézfúvósok mindig hátul ülnek, ez a hagyomány. A fafúvósok pedig ott, ahová rendelik őket. Így volt ez Verdi idejében, és így van ma is.

– A hagyomány nem minden – válaszolta Oboa. – A kiegyensúlyozott hangzás sokkal fontosabb. De persze ti, rézfúvósok, mindig csak a hangerőben hisztek. A fortissimo az egyetlen dinamika, amit ismertek.

– Mi is a zenét szolgáljuk, ugyanúgy, mint ti – dörmögte Kürt. Hangja veszélyesen felerősödött. – Csak épp nem félünk hallhatóak lenni! Nem mi rejtőzünk a másik szólamába, amikor nehéz részt kell játszani.

– Hát épp ez a problémája az egész második résznek! – sipította Pikoló, bekapcsolódva a vitába. – Annyira erőltetitek a fortét^2, hogy a finomabb hangszínek teljesen elvesznek! Néha az ember azt hinné, bokszmérkőzésen van, nem operában.

– Te beszélsz, amikor harsány hangoddal képes vagy áthatolni egy teljes zenekar hangzásán? – replikázott Kürt. – Minden pianissimódat úgy halljuk, mintha tűvel szúrnának fülön.

Harmónia érezte, hogy ez a vita a zenei egyensúly örök kérdése: a háttér és előtér, a szóló és kíséret közötti feszültség, amely minden zenei együttműködésben ott lüktet.

– Figyeltétek, hogyan reagált Harmónia a húrjaira? – próbálta elterelni az elmérgesedő vitát Klarinét. – Még sosem láttam zongorát, ami ennyire… ennyire együtt lélegzik a zenésszel. Mintha előre tudná, mi következik. Mintha olvasná a gondolatait.

Harmónia szerényen hallgatott. Nem akarta elárulni, hogy valóban, nemcsak együtt lélegzett a zenésszel, hanem hallotta a gondolatait is, olyan tisztán, mintha egy nyitott könyvet olvasna. Érezte minden szándékát, még mielőtt az ujjai megérintették volna a billentyűket.

Tényleg különleges ez a képességem? – tűnődött magában. A többi hangszer úgy beszél erről, mintha ez ritka adomány lenne. Talán nem minden zongora érti az emberek gondolatait?

– Majd meglátjuk – zárta le a témát Első Hegedű, de hangjából ezúttal nem csengett ki a szokásos gúny, inkább a professzionális kíváncsiság. – Holnap kezdődnek az igazi próbák. Az majd mindent eldönt. Nem a szavak számítanak, hanem a hangok. Nem az ígéret, hanem a bizonyítás.

– Ne ijesztgesd már! – szólt rá Hárfa. – Inkább mesélj nekünk még a műhelyről, Harmónia! Milyen volt, amikor először megszólaltál? Emlékszel rá, milyen volt, amikor a mester először érintette meg a billentyűidet?

A beszélgetés lassanként olyan intim harmóniákká fonódott, amiket csak kamarazenében hall az ember. A hangszerek meséltek első koncertjeikről, emlékezetes bakikról és különös művészekről. Még Első Hegedű is bekapcsolódott, amikor szóba került egy szórakoztató eset egy ifjú karmesterrel, aki annyira beleélte magát a vezénylésbe, hogy majdnem leesett az emelvényről.

Az idő múlásával Harmónia egyre inkább érezte, hogy ezek a történetek nem csupán anekdoták, hanem a hangszerek belső életének személyes megnyilvánulásai.

A délutáni fény lassan átadta helyét az alkonyatnak, a meleg aranyló árnyalatok fokozatosan hűvös kékké és lilává változtak. A hangszerek történetei egymásba fonódtak, mint egy hosszú, komplex improvizáció, amelyben a témák folyton visszatérnek új köntösben, más megvilágításban.

– Azt hiszem, ideje pihennünk – szólalt meg Nagybőgő. – Holnap hosszú napunk lesz. Sok új tapasztalat, sok próba. Szükséged lesz az erődre, Harmónia.

Harmónia mintha egy pillanatra halvány dallamfoszlányt hallott volna a színpad mélyéről. Egy zöld függöny libbent, pedig a levegő tökéletesen mozdulatlan volt.

Már épp rá akart kérdezni, amikor Első Hegedű tekintete figyelmeztetően villant.

– Igen, próbáld kialudni magad! – mondta. Húrjai valamivel lágyabban rezegtek a szokásosnál. – És… örülök, hogy itt vagy. Igazán.

Ez a pár halk szó többet jelentett, mint az egész délutáni csevegés. Egy elismert mester elismerése. Harmónia érezte, hogy kezd kialakulni valami: egy különleges kötelék, egy új család ígérete.

Az esti csend leszállt a Scalára, mint egy finom takaró. A hangszerek elcsendesedtek, de ez már nem az idegenek közötti kényelmetlen hallgatás volt, hanem meghitt, várakozással teli csend.

Itthon vagyok – gondolta, és ez a gondolat olyan természetesen csengett, mint egy tökéletes összhangzat egy hosszú moduláció^25 végén. Végre igazán itthon.

Az est leple alatt, a sötétség mélyén, a Scala néma épületében valami megmozdult. Valami ősi, valami örökkévaló, mint egy mély D-húr leheletnyi vibrálása, ami talán csak képzelet, talán valódi hang.

OTTHON A ZENÉSZEK SZÍVÉBEN

Az éjszakai csend úgy vékonyodott el, ahogy egy C-húr hangja hal el – észrevétlenül. A Scala lassan felhangolódott a napi ritmusra. Először csak távoli léptek visszhangja szűrődött be, aztán egyre több hang és mozgás töltötte meg az épületet.

Ma kezdődik az első igazi próba. A kemény, de talán annál élvezetesebb munka.

Az első zenész, aki leült hozzá, egy középkorú férfi volt. Harmónia azonnal megérezte a rutint a mozdulataiban, a biztonságot, ahogy elhelyezkedett a zongoraszéken, a csuklók magabiztosságát, ahogy a billentyűk fölött lebegtek. Ő nem egy kezdő művész.

Lássuk, mire vagy képes, új szerzemény! – hallotta a gondolatait. A szavak mögött enyhe szkepticizmus bujkált, a rutin mögött megbúvó óvatosság.

A férfi Chopin egyik noktürnjét^21 kezdte játszani. Harmónia érezte minden apró szándékát, még mielőtt az ujjai megérintették volna a billentyűket. Itt egy lágyabb, pianissimo hangot szeretne… itt pedig egy határozott crescendo4 kiemelést…

Kezdetben a művész még mintha vonakodott volna teljesen átadni magát ennek a különleges kapcsolatnak, de hamarosan különös összhang alakult ki kettejük között. Chopin noktürnje úgy bontakozott ki a teremben, mint mélykék tinta a vízben – fokozatosan betöltve a teljes teret.

Különös – hallotta a férfi gondolatait. Mintha pontosan tudná, mit akarok.

A többi hangszer csendben figyelt. Hegedű húrjai megfeszültek a meglepetéstől, majd lassan, szinte vonakodva lazultak el, amit tőle egyértelmű elismerésként lehetett értelmezni. Cselló viszont azonnal megérezte a különleges kapcsolatot, rezonátora enyhén vibrált az együttérzéstől.

A noktürn utolsó hangjainak elhalása után a művész, mintha új inspirációt kapott volna a hangszer különös érzékenységétől, Liszt egyik virtuóz etűdjébe^26 kezdett. Harmónia követte minden rezdülését, néha már azelőtt tudta, mit szeretne, mielőtt még a mester maga is pontosan megfogalmazta volna magában.

Ez hihetetlen – a férfi gondolatai egyre lelkesebbek lettek. Ilyen… ilyen közvetlen kapcsolatot még sosem éreztem.

Észrevétlenül a gyakorlás valódi koncertté alakult át. Először csak egy fiatal csellista torpant meg a hátsó bejáratnál, vonóját a levegőben tartva. Tekintetét követve egyre több zenész figyelt fel a színpadon kibontakozó különös kapcsolatra.

A hegedűsök vezetője, egy ősz halántékú, komor arcú férfi lassan leengedte a tokot, amit épp vállára akasztott volna. Szemében, amely szigorúan ítélkezett minden előadás felett, valami régen nem látott fény csillant.

– Érzed ezt a frazeálást^5? – súgta oda egy fiatal brácsásnak, aki csak bólintani tudott, szavakat nem találva.

– Ez nem lehet… – mormolta félig magának a fuvolista. – Ez a fortissimo olyan, mintha nem is mechanikus szerkezet szólna.

– Mintha a szív beszélne közvetlenül a szívhez – fejezte be gondolatát a klarinétos, akinek ritkán volt jó szava a billentyűs hangszerekről.

– Nem a zongora… – suttogta a trombitás. – A zongorista teszi ezt…

– Nem – vágott közbe egy fiatal ütős, aki eddig a cintányérjait polírozta. – Mindkettő. Nézd az arcát! Vittorio sosem játszott így.

A karmester, aki épp a hátsó irodából érkezett, megállt a folyosón, partitúráját a mellkasához szorítva. Szeme összeszűkült, feje ritmusra billent, mint amikor felveszi a zenei pulzust a vezénylés előtt. Aztán tekintete találkozott a koncertmester pillantásával, és mindketten tudták: valami rendkívüli történik.

– Maestro – fordult hozzá a hárfás, aki mindig a leggyorsabban fejezte ki az érzelmeit –, ez a zongora… úgy tűnik, mintha…

– … értené – fejezte be halkan a karmester, miközben tekintete nem szakadt el a zongorától és a játékostól.

Az irodából kilépő igazgató értetlenül nézte a folyosón összesereglett zenészeket, a dermedt arcokat, a csillámló szemeket. Megköszörülte a torkát, hogy valami sürgős ügyről beszéljen, de a koncertmester egyetlen, alig észrevehető kézmozdulattal csendre intette – egy gesztus, ami minden zenei hierarchiát felülírt. Senki sem mozdult. Csak a zene létezett.

– Maestro Vittorio! – szólalt meg valaki a háttérből. – Csodálatos!

Lassanként, ahogy a művész felocsúdott a zene bűvöletéből, ujjait még mindig a billentyűkön nyugtatta, mintha attól félne, hogy megszakad a kapcsolat.

Ez nem is zongora – hallotta Harmónia a gondolatait. Ez… ez… Mintha a zene forrásával kommunikálnék.

A nap további része próbákkal telt. Más zenészek is kipróbálták, és mindegyikük érezte ezt a különleges kapcsolatot. Harmónia minden művésznél más és más volt. A temperamentumos fiatal zongoristával tüzes és szenvedélyes, az idős professzorasszonnyal kifinomult és precíz, a jazz-zongoristával pedig játékos és szabad.

– Ilyen nincs – suttogta Fuvola a nap végén, hangjában a hitetlen csodálat. – Te minden stílusban otthon vagy!

– Nem a stílusokban vagyok otthon – válaszolta csendesen Harmónia. – Hanem a zenészek szívében.

Ez volt az a pillanat, amikor minden hangszer megértette: valami egészen rendkívüli dolog történik a Scalában. Egy új korszak kezdődött, még ha ezt akkor nem is tudták pontosan megfogalmazni.

Az utolsó zenész is elpakolta a kottáit, a színpad lassan elcsendesedett. A levegőben még ott vibráltak a nap dallamai.

– Azt hiszem – szólalt meg végül Nagybőgő a homályból –, hogy nagyon szerencsések vagyunk.

Mielőtt Hegedű válaszolhatott volna, a hátsó függöny felől különös, hűvös légáramlat suhant át a színpadon. A lámpák fénye egy pillanatra megremegett, mintha hirtelen köd ereszkedett volna le.

Harmónia húrjai között ismeretlen dallam visszhangzott – olyan, amit aznap senki sem játszott. Egy keserűséget, lemondást és befejezetlenséget idéző, nyugtalanító frázis, amely a múlt időtlen mélységeiből érkezett.

– Nem vagyunk egyedül – suttogta, de ezt már egyik hangszer sem hallotta.

AZ ELSŐ ÉJSZAKA

Harmónia még mindig a nap eseményeinek hatása alatt állt. A sok különböző művész érintése, gondolataik, érzelmeik – minden olyan élénken élt még a húrjaiban, rezgett a fájában, lüktetett a szerkezetében. Vajon mindig ilyen intenzív lesz? – tűnődött.

– Most figyelj! – Hegedű hangja hirtelen törte meg a csendet, élesen, mint egy váratlan trilla a pianissimo részben. – Kezdődik az éjszakai koncert.

Éjszakai koncert? – Harmónia nem értette. Hiszen már mindenki hazament. A nézőtér üres volt, a karmesteri pulpituson nem állt senki, a kottatartókon nem voltak kották.

Mégis, mintha… Nem zongorajáték, nem is emberi hang – valami egészen más, ami a falakból, a padlóból, talán magából a levegőből szűrődik elő, mint egy suttogó kórus a távolból. Mi ez? A műhelyben sosem tapasztaltam ilyet. Ez nyers és megfoghatatlan, mintha a hangok önálló életre kelnének.

Aztán újabb és újabb hangok csatlakoztak, a színpad deszkáinak nyikorgása dallamot formált, a függöny súrlódása ritmust adott, a távoli harangszó basszust szolgáltatott. A kezdeti káosz lassan mintázattá formálódott, egy épület emlékezetévé, zenei önkifejezésévé.

– Ne félj! – Hárfa hangja megnyugtatóan simogatta. – Ez természetes. Hallod? Az épület minden porcikája emlékezik, és most visszajátssza. Minden este ezt csinálja. A maga módján előadja nekünk az aznapi koncertet. A Scala épületének falai különleges akusztikai tulajdonságokkal rendelkeznek, ami lehetővé teszi, hogy az épület maga is hangszerként működjön – magyarázta Hárfa.

A hangszerek áhítattal hallgatták ezt a különös szimfóniát, amely egyszerre volt idegen és mélyen ismerős. Harmónia most értette meg, mire célzott Cselló korábban. Ez volt az éjszaka zenéje – nem emberi fülnek szánt dallamok, hanem a falakba ivódott muzsika tiszta esszenciája.

– De ez még nem minden. – Fuvola hangja izgatottan csengett. – Most jön a mi részünk!

És valóban, egyik hangszer a másik után kezdett el játszani. Nem a megszokott módon, hiszen nem voltak itt a zenészek, mindegyik a maga sajátos módján, a saját lelkéből merítve szólalt meg. A Scala hangszereinek fája, fémje és húrjai az évek során akusztikai „memóriát” fejlesztettek ki. Nem csupán rezonáltak, hanem valójában tárolták minden egyes eljátszott hang rezgésmintáját. A hangszerek megtanulták, hogyan lehet ezeket a tárolt rezgéseket önállóan előhívni. Ez a fizikai „emlékezet” a hangszerekben idővel egyre gazdagabbá vált.

A hegedűk húrjai önmaguktól kezdtek vibrálni, a fuvolákban megmoccant a levegő, miközben a dobok bőre úgy feszült meg és lazult el, hogy megfelelő ritmust szolgáltasson. Ez nem egy hagyományos zenekar volt, hanem a hangszerek önmagukból születő, közvetlen kifejezése.

Első Hegedű kezdte, hogyan is lehetett volna másképp? Virtuóz futamai úgy szálltak fel a magasba, mint felszálló madarak a hajnali tónál. Trillái^8 olyan bonyolultak voltak, hogy emberi kéz aligha játszhatta volna el őket. Az ujjak fizikai korlátai nélkül szabadon szárnyalt.

Hárfa kapcsolódott be először, hangjai köré légies, álomszerű textúrát szőve. Nem versengett Hegedűvel, inkább kiegészítette, lágy harmóniákba burkolva a virtuóz dallamot.

Nagybőgő nehézkesen, de megingathatatlan bizonyossággal csatlakozott. Mély, földszerű hangjainak alapzatán nyugodott az egész szerkezet – mint tartóoszlopok egy katedrális alatt.

Fuvola váratlanul bukkant elő, játékos frázisaival^6 felborítva a kialakult rendet. Dallamai szabálytalanok voltak, és kiszámíthatatlanok, hol spirálban emelkedve, hol zuhanva.

Cselló bársonyos, meleg tónusai a szív hangjával szóltak. Dallamai olyan mély melankóliát és szenvedélyt hordoztak, hogy Harmónia húrjai önkéntelenül is rezonálni kezdtek velük, felelve a távoli hívásra.

Most Klarinét csatlakozott, hangjában az emberi énekhang melegségével. Improvizációja szabadon váltott a népdalszerű egyszerűségtől a legbonyolultabb jazzfutamokig.

Üstdob és Cintányér csak ritkán szólaltak meg, de amikor igen, az egész teret betöltötték.

– Gyerünk! – biztatta Nagybőgő Harmóniát. – Te is csatlakozhatsz!

– De hogyan? – kérdezte bizonytalanul Harmónia.

– Csak engedd el magad! – súgta Hárfa. – Ne gondolkozz! A zene benned van.

Harmónia felbátorodott. Billentyűi maguktól mozdultak, húrjai maguktól pendültek, és olyan akkordok születtek, amelyekre eddig nem is gondolt. Hangja egyszerre volt kristálytiszta és mély, technikai és érzelmi, klasszikus és modern, mintha az összes stílus, amit aznap játszottak rajta, most egyesített hangszernyelven szólalt volna meg.

A hangszerek éjszakai koncertje messze túlmutatott minden emberi kompozíción. Nem a tudatos alkotás, hanem a tiszta, ösztönös zenei lényeg nyilvánult meg benne. Ez a zene ősi volt, primitív, ugyanakkor magasztos is – a hangszerek lelkének tiszta kifejeződése.

Az idő elvesztette jelentőségét. A zene úgy alakult át egyik formából a másikba, mintha egy végtelen variációkat játszó zenekar szimfóniája lenne.

Ahogy a koncert mélyült, a színpad is átalakult körülöttük. A mennyezetről beszűrődő holdfény ezüstös patakként folyt végig a padlón, megcsillanva a hangszerek fémes részein. A sötétség mélykék, bíbor és mélyzöld árnyalatai között úgy táncoltak a hangok, mint apró, fénylő részecskék, láthatóvá téve a zenét.

Harmónia érezte, ahogy a húrjain rezgő dallamok hullámai tapinthatóan terjednek szét a térben.

Néha Harmónia vezette a dallamot, néha más. Tökéletes demokrácia volt ez, a művészet legtisztább formája. A hangok nemcsak hallhatóak, hanem érzékelhetőek is voltak minden érzékszervvel.

A hajnal első sugarai vetettek véget a koncertnek. Ahogy a fény beszivárgott a magas ablakokon, a hangszerek lassan elcsendesedtek, visszahúzódva önmagukba, mint a tenger apálykor.

– Nos? – kérdezte Első Hegedű, és hangjában ezúttal nyoma sem volt gúnynak. – Mit szólsz az éjszakai életünkhöz?

– Ez… ez csodálatos – felelte Harmónia, még mindig a hatása alatt annak, amit átélt. – Sosem gondoltam volna, hogy létezik ilyen. Hogy a zenének van egy olyan dimenziója, amely túlmutat az emberi komponáláson.

– Amit most hallottál – Nagybőgő hangja mélyebb volt, mint általában –, az a zene igazi természete. Az emberek csak vendégek ebben a világban, mi vagyunk az állandó lakói. Egyébként – folytatta – az emberek azt hiszik, hogy ők teremtik a zenét. Hát ez nagy tévedés, az emberek csak kölcsönveszik tőlünk.

– Ne túlozz már megint! – pendült közbe Hegedű. – Következik a szokásos előadásod a nagy összeesküvésről?

Nagybőgő rezgő mély kacajt hallatott.

– Nem összeesküvés ez, hanem tény. Figyelj csak, Harmónia! Az emberek rajtunk kísérleteznek, aztán ha hallanak valami szépet…

– Gyorsan lejegyzik – fejezte be a gondolatot Fuvola –, mintha ők találták volna ki.

– Pontosan! – dörmögte Nagybőgő. – És egy idő után elhiszik, hogy az ő gondolataikból született. Pedig mi tudjuk, hogy a zene bennünk él, nem az ő fejükben.

– Ne légy igazságtalan! – Hárfa húrjai finoman, békítőleg pendültek meg. – A legjobb zeneszerzők igazi társaink. Együtt alkotunk. Az ő szívük a mi húrjainkon, a mi húrjaink az ő lelkükben rezonálnak.

– Talán – engedett Nagybőgő –, de mi, hangszerek, pontosan tudjuk, melyik dallam honnan származik valójában. Mi őrizzük a zenét, amikor ők távoznak.

– És a legtöbb onnan jön, amit most hallottunk: az éjszaka zenéjéből – szólalt meg Cselló mély, bársonyos hangon. – Abból a titokzatos forrásból, amely összeköti a múltat és a jelent, az emlékeket és az álmokat, a hangokat és a csendet.

A reggeli fényben már kezdtek szállingózni az első zenészek. Az éjszaka varázsa szertefoszlott, mint egy tünékeny álom. De Harmónia tudta, hogy semmi sem lesz már ugyanolyan, mint eddig. Most már értette, miért olyan különleges ez a hely. A Scala nem egyszerűen egy operaház. Ez a zene igazi otthona, ahol a dallamok nemcsak megszületnek, hanem tovább élnek az épület legkisebb repedéseiben is.

És most már az én otthonom is – gondolta. Ez az örökség most már az enyém is. Éjszaka életet élek, nappal zenélek.

A SZELLEM MEGJELENÉSE

Az éjszakai koncert utórezgései még ott fodrozódtak a térben, a hangok nem akartak teljesen elenyészni, inkább beépültek a falakba, a padlóba, várakozva, mint egy visszhang, amely sosem hal el. A nézőtér üres sorait betöltötte a közönség tapsának emléke, miközben az előadás izgalma még a függöny nehéz redői között bujkált.

Mégis, valami megváltozott. A megszokott éjszakai csend most más volt, mélyebb, nehezebb.

Harmónia húrjai önkéntelenül megrezzentek, ahogy valami megmagyarázhatatlan jelenlét érintette őket. Más érintés volt ez, mint a zenészek ujjainak érintése – egy láthatatlan kéz simogatta meg.

A többi hangszer már elcsendesedett, ki-ki a maga helyén pihent az éjszakában. Csak a hajnal előtti különös csend töltötte be a teret, az a meditatív pillanat, amikor az éjszaka már készül átadni helyét a nappalnak.

Ez más, mint az éjszakai zene volt – gondolta Harmónia.

A levegő hirtelen lehűlt körülötte. Majd még jobban. Mintha a hiány vált volna jelenlétté. A színpad deszkái megnyikordultak, pedig senki nem lépett rájuk.

Harmónia várt. Figyelt. A csend tapinthatóvá vált.

Az első jel egy alig látható fénypont volt a színpad közepén. Aztán ez a pont tágulni kezdett, kitáruló pupillaként. A fény nem világított, inkább elnyelte a sötétséget, lebegő hangjegyként formálódva a semmiből.

Egy szék megnyikordult, valamelyik hangszer húrja elpattant. Vibrálás indult Harmónia húrjain. Nem hang volt, inkább érzet, mintha valaki csak a rezgés szintjén érintené. Aztán roppant távolságból érkező szavak töredékei szivárogtak tudatába:

– Vár… tam… rád… hosszú… idő…

A kommunikáció szakadozott volt, mint egy rossz rádióadás. Harmónia minden figyelmét összpontosította, egy rendkívül halk pianissimót próbált kihallani a csendből.

– Harmó…nia… végre… itt…

Ahogy a jelenség egyre határozottabbá vált, a gondolatok is tisztulni kezdtek.

– Végre találkozunk, Harmónia. – A hang közvetlenül az elméjében szólalt meg, nem a levegőben rezgett. – Régóta várok rád.

Egy halvány derengés kezdett formát ölteni. Először egy régimódi frakk körvonalai rajzolódtak ki, olyan szabással, amilyet már évtizedek óta senki sem hord. Majd egy karmesteri pálca jelent meg egy kézben, amely egyszerre volt határozott és áttetsző. A pálca saját életre kelt – egyik pillanatban lendületes, erőteljes mozdulatot tett, a következőben remegve megállt, régi fájdalmakra emlékezve.

Harmónia mozdulatlanul figyelt, várta a félelmet, azt a szorongást, amit az ismeretlentől érezni illik, de helyette csak különös ismerősség érzése töltötte el. Különös izgalom áradt szét benne, olyasmi, mint amikor egy új darabot készül először eljátszani.

A jelenés határozottabb alakot öltött. Egy férfi állt előtte áttetsző, mégis határozott jelenléttel. Méltóságteljes tartása egy letűnt kor eleganciáját idézte, szemében végtelen szomorúság tükröződött, olyan bánat, amit csak az örökkévalóság képes teremteni.

Honnan tudja a nevemet? – csodálkozott Harmónia. Húrjai finoman megrezzentek a gondolatra. És miért érzem úgy, hogy már ezer éve ismerem?

– Minden hangszer lelkét ismerem itt – folytatta a szellem. A hang meleg volt, és bársonyos, mint egy gordonka mélykék hangja. – Te… te különleges vagy. Van benned valami, ami több mint zene. Valami, ami a művészet igazi lényegét hordozza.

Ahogy a hajnal első, bizonytalan fényei beszivárogtak a térbe, a szellem szilárduló határvonalakat nyert. Már nem csak sejtés volt, hanem határozottabb valóság, bár továbbra is áttetszően lebegett a fizikai és a megfoghatatlan határán.

Egy régi korszak eleganciája sugárzott belőle, a XIX. század végének kifinomult stílusa, de volt benne valami időtlen is, egyszerre létezett múltban, jelenben és jövőben. Karmesteri pálcája finoman megmozdult, és Harmónia érezte, hogy húrjai válaszolnak a mozdulatra – nem hanggal, hanem mélyebb rezgéssel. Lelkük egy húron pendült.

– Sok történetet kell még megismerned – mondta a szellem. Hangja olyan volt, mint egy távoli harangszó. – De most pihenj! Hamarosan nehéz napod kezdődik. És ez a nap más lesz, teljesen más, mint az összes előző.

Ez valami rendkívüli – gondolta Harmónia, miközben minden porcikájában érezte a pillanat jelentőségét, amely nem csupán az ő életét, de talán a Scala történetét is új irányba fordítja. Érzem a változás szelét. Érzem, ahogy valami megváltozott bennem, egy új regiszter nyílt meg, amiről eddig nem is tudtam, hogy létezik. Benne eltérő hangszínek és hangkarakterek várnak felfedezésre. És most már biztosan tudom, hogy nem véletlenül kerültem ide. A sors ismeretlen kottái vezettek ehhez a találkozáshoz.

A szellem alakja lassan halványulni kezdett, akár egy álom, amely visszahúzódik a nappal valósága elől. A színház fokozatosan visszatért megszokott állapotába. A tér megtelt valamiféle várakozással, egy új fejezet ígéretével.

A távolból léptek közeledtek, Pietro, a hangoló ismerős léptei visszhangzottak a folyosón. Harmónia meg volt győződve arról, hogy az átélt különös események valami újnak a kezdetét jelzik. Valami olyan kalandnak, amit még egyetlen zongora sem élt át korábban. A levegőben ott vibrált a mágia ígérete.

A HANGSZEREK TÁRSADALMA

A HANGSZEREK VILÁGA

A Scala éjszakai csendjében két világ feszült egymásnak – nem hangosan, de a rezgések nyelve nem hazudott.

– Látod azt a ragyogást Kürt szemében? – súgta Nagybőgő mély, bársonyos hangon Harmóniának. – Ő már elveszett a wagneri örvényben. Számára nincs visszaút a letisztult formákhoz.

– Miért ragaszkodtok úgy a múlthoz? – kérdezte Kürt, és hangjában ott vibrált a szenvedély. – A tonalitás^13 börtönében éltek, miközben a kromatikus^14 végtelen kitárja kapuit. Érzitek? A hang nem csak hang. Történetet mesél, képeket fest, lelket transzformál.

– Ábrándozók vagytok mind – válaszolt Első Hegedű, húrjai fényesen, de hűvösen csillantak meg. – A zene matematika és struktúra. Tisztaság. Minden Wagner-opera alatt megfájdul a lelkem, ahogy minden motívumot a színpadi események szolgájává alacsonyít.

A két tábor között Cselló bölcsen hallgatott. Csak Harmóniának árulta el később:

– Titokban mindkét világot szeretem. Brahms csellószonátáiban^28 otthon vagyok, de Wagner Trisztánjában találtam meg a legtávolabbi csillagokat. A világunk nem fehér vagy fekete, éppen a kettő közötti megszámlálhatatlan árnyalat adja varázsát.

A következő estéken Harmónia módszeresen felfedezte az operaház zenekarának társadalmát, egy olyan közösséget, amely nappal hangszerek élettelen kollekciója, ám éjjelente vibráló, eleven közösség, saját törvényekkel és hierarchiával.

Minden hangszercsoport a maga jól körülhatárolt területén élt, akár egy középkori városállam különböző negyedei: sajátos szabályaikkal és hagyományaikkal.

A gúnyos megjegyzések terén Első Hegedű egy büszke Stradivari mesterhangszer járt az élen, csípős megjegyzései olyan élesek voltak, hogy még a vonó is összerezzent tőlük.

– Nézd csak az új brácsát! – súgta oda Hegedű Harmóniának kéjesen vigyorogva. – Még mindig azt hiszi, hogy ő is hegedű. Senki sem meri neki elmondani az igazságot.

– Ne légy ilyen gonosz! – szólt rá Hárfa a sarokból. Hangja tisztán, de némi melankóliával átitatva pergett alá. Hárfa magányos művészlélek volt, aki gyakran töltötte az éjszakákat költői merengéssel.

Milyen különbözőek mind! – gondolta Harmónia, miközben figyelte őket.

– Na, és mi a helyzet az ütősökkel? – kérdezte.

Az ütősök praktikus csoportja a terem hátsó részében tanyázott. Őket leginkább a ritmus precizitása foglalkoztatta. Nagydob láthatóan büszke volt központi szerepére. Hangja döngött, mint egy hordó mélyéről érkező kinyilatkoztatás:

– Nélkülünk nem lenne ritmus. Mi vagyunk a zenekar csontváza – dörmögte olyan hangsúllyal, mintha ez a gondolat sosem fordult volna még meg egyetlen zeneszerző fejében sem.

– Persze, persze – morogta Gordonka. – És a fortissimókon kívül más dinamikát nem is ismertek.

A fúvósok vidám társasága, amely a hangok tisztaságára volt büszke, külön kis kolóniát alkotott. A trombiták hangosak és hencegők, minden megszólalásuk olyan, mint egy fanfár, ha csak „jó éjszakát” kívántak, azt is úgy tették, mintha egy királyi bevonulást jelentenének be.

Az oboák kicsit fennhéjázók, a fuvolák pedig kifinomultak és elegánsak. De a legérdekesebb Nagybőgő volt. Ritkán szólalt meg, de amikor igen, mindenki elhallgatott. Nappal a karmester pálcájára figyeltek mind, de éjjel… Éjjel Nagybőgő volt az, akinek szava törvényként hatott – nem a hangereje miatt, hanem mert ő még emlékezett olyan időkre, amelyekről mások csak hallottak.

Az egyik este, mikor a többiek már elcsendesedtek, Nagybőgő váratlanul mesélni kezdett.

– Tudjátok, minden hangszernek megvan a maga története – szólalt meg olyan mély hangon, hogy a parketta is beleremegett. – Történetek, amelyekről az emberek mit sem tudnak.

Mintha a többiek közelebb húzódtak volna, érezve, hogy különleges élményben lesz részük. A fúvósok szorosabbra zárták soraikat, a cintányérok abbahagyták a vibrálást. Cselló és Másod Hegedű, akik egyébként állandóan vitatkoztak, most elhallgattak, kíváncsian várták a történetet.

– Az a kopott cselló ott – intett Nagybőgő az árnyékban pihenő hangszer felé –, valaha Rosztropovics alatt szólt. Egyszer, egy berlini koncerten, mikor a fal még állt, a harmadik tételben váratlanul megrepedt az egyik húrja. A zenész nem állt meg, olyan erővel játszotta végig a darabot a maradék három húron, hogy szegény Cselló teste azóta is viseli annak a napnak a nyomát. Nézd meg jól, figyeld meg a formáját! Azóta kissé ferdén áll, belemerevedett az erőfeszítésbe.

Cselló szerényen hallgatott, de Harmónia látta a korpuszon azt a nehezen észrevehető görbületet, amiről Nagybőgő beszélt.

– És Fuvola? – kérdezte Harmónia. – Neki mi a története?

Nagybőgő nevetése olyan volt, mint amikor a vonó a legmélyebb húron siklik végig.

– Képzeld, Fuvolával a zenész úgy belefeledkezett a játékba, hogy nem vette észre, milyen közel került a széke a pódium széléhez. Egy pillanat volt az egész, és egyszer csak a nézőtéren landolt, egyenesen egy idős hölgy ölében!

– Ne túlozz, vén szószátyár! – tiltakozott Fuvola. – Igaz, hogy leestünk, de a zenész volt a hibás. Szerencsére én karcolás nélkül megúsztam. A közönség azt hitte, hogy a mutatvány része a darabnak! Csak akkor tört ki a pánik, amikor a zenész nem állt fel azonnal.

– És mi történt? – kérdezte Harmónia. Billentyűin a történet kavargó érzelmei futottak végig.

– A koncertet félbeszakították, persze – folytatta Fuvola. – De a zenész bekötött karral, fájdalomcsillapítóktól kábultan játszotta végig a teljes művet. Még ma is érzem kezének remegését, amikor ahhoz a részhez érünk. Huszonöt év után is.

Első Hegedű, aki eddig látszólag oda sem figyelt, most halkan bekapcsolódott.

– Ti nem is tudjátok elképzelni, mi az igazi megpróbáltatás. Én egyszer egy teljes szezonon át egy feltörekvő karmesterrel dolgoztam, aki minden mozdulatával a saját nagyságát akarta bizonyítani. Egy Wagner-nyitány alatt olyan hevesen vezényelt, hogy eltörött a pálcája, és a darabja telibe talált! – mutatott az oldalára, ahol még mindig látszott egy kis bemélyedés. Büszkén viselte, mint valami harci sebet, szerencsére a hangzását nem befolyásolta ez a kis baleset.

– Az semmi! – vetette közbe Nagydob. – Rám egyszer egy túlságosan lelkes üstdobos hatalmas ütést mért. Azt hittem, vége. De tudod, mit? A hang soha nem volt szebb. Azóta is úgy feszítik a bőrömet, mint akkor, mert rájöttek, hogy ekkor tudok igazán telt hangzást elérni.

Fagott különösen a régi időkről szeretett mesélni.

– Azokban az évtizedekben más volt a zenei nyelvezet is – sóhajtotta. Hangja olyan mélyről jött, mintha nem is a jelenből, hanem valami régi, poros partitúra lapjai közül szólna. – A közönség vágyott a komplexitásra, nem csak a könnyű szórakozást kereste…

– Már megint kezdi – forgatta a szemét egy fiatal hegedű. – Mindig ugyanaz a nóta.

– Tiszteld az idősebbeket! – szólt rá élesen a csellók matriarchája. – Ők őrzik az emlékeinket.

– És te, Hárfa, neked mi a történeted? – fordult Harmónia a sarok felé, ahol a méltóságteljes hangszer állt magányosan, mint egy hűvös szépség, aki távolról figyeli a többiek társalgását.

Hárfa húrjai finoman megrezzentek, mintha sóhajtana.

– Az én történetem nem olyan drámai – mondta végül. – Inkább szomorú. Egyszer egy fiatal zongoraművészt kísértem első nagy koncertjén. Minden tökéletesen indult, de aztán a fiatal művészt annyira elragadták az érzelmei, hogy eltért a kottától. Teljesen elveszett. Én… én próbáltam korrigálni a hangok csúsztatásával, ami visszavezette a helyes ütembe. A közönség nem vett észre semmit, de – és itt Hárfa hangja csaknem elhalt – a kritikus észrevette. Azt írta, a fiatal művész „túlságosan ráhagyatkozik a hárfára”. Ez derékba törte a karrierjét, még mielőtt elkezdődött volna. Sosem tudtam megbocsátani magamnak, hogy nem voltam elég észrevétlen.

Néma csend telepedett a teremre, csak az öreg épület apró neszei hallatszottak. Végül Harmónia szólalt meg:

– De hiszen te megmentetted a koncertet! Nem a te hibád volt.

– A zenében, kedvesem – válaszolta halkan Hárfa –, néha nem az számít, ki hibázott. Csak az, hogy mit hall a közönség. És időnként azt hallja, amit hallani akar.

– Látod – mondta Nagybőgő Harmóniának, miközben a többiek a szokásos vitáikat folytatták –, minden hangszernek megvan a maga története. Nézd például Második Hegedűt, aki most olyan vidáman cseveg! Egykor szólista volt, de egy baleset után… nos, már nem tud tisztán szólni a magas regiszterekben. Mégsem veszítette el a jókedvét.

Harmónia lassan kezdte megérteni a hangszerek közötti bonyolult kapcsolatrendszert. A régi sérelmeket és barátságokat, a ki nem mondott érzéseket és a közös emlékeket. A hangszerek társadalma rétegzett – gondolta –, akár az embereké, de a lojalitás szálai erősebbek, hiszen közös sorsuk a zenei hangzás szolgálata.

Hárfa melankolikus hangulatba keveredett.

– Néha azt kívánom, bárcsak az emberek is ismernék a rezgések nyelvét. Tudod – fordult Harmónia felé –, milyen az, amikor játszanak rajtad, de nem igazán értenek?

– Azt hiszem, kezdem érteni – felelte Harmónia.

És valóban, minden éjszakával többet értett meg ebből a különös, titkos világból, amely az emberi tekintetek elől elrejtve létezett.

Az operaház éjszakai élete olyan volt, mint egy párhuzamos univerzum. Nappal minden hangszer tette a dolgát, játszotta a szerepét a zenekari hierarchiában, de éjszaka… Éjszaka előjöttek az igazi személyiségek.

– Mi vagyunk a zene lelke – magyarázta Nagybőgő. – Az emberek azt hiszik, ők teremtik a zenét. Pedig mi is alakítjuk őket, csak másképp. Tudnék erről mesélni. Vagy ezt már meséltem?

Ahogy teltek a napok, Harmónia egyre otthonosabban mozgott ebben a világban. Megtanulta, mikor kell komolyan venni a hegedűk ugratásait, mikor kell vigasztalni a túlérzékeny Hárfát, és hogyan kell hallgatni tisztelettel az idősebb hangszerek történeteit. Ez több mint egy zenekar – gondolta egy hajnalon, amikor a többiek már elcsendesedtek. Ez egy család. Egy különös, titkos, mágikus család.

És ebben a családban neki is megvolt már a maga helye: nem csupán mint megfigyelő, hanem mint egy új hangot, új dimenziót hozó rokonnak, akinek érkezése visszafordíthatatlanul megváltoztatta a hangszerek évszázados egyensúlyát. Érezte, hogy különleges küldetése van itt, valami, ami túlmutat a koncerteken és a próbákon. Valami, ami talán összefügg a szellemmel való találkozással.

Az éjszaka csendjében a holdfény belopózott a magas ablakokon a próbaterembe. Harmónia számára most már világos volt: minden hangszerben egy történet lakik, minden történetben egy tanulság.

BARÁTSÁGOK ÉS RIVALIZÁLÁSOK

Az este szokatlanul feszült hangulatban kezdődött. A délutáni próbán történt valami, ami felkavarta a kedélyeket. Egy fiatal hegedűs elvétett egy szólót, és a koncertmester dühös pillantásokat lövellt felé.

A feszültség a hangszerek körében is tapasztalható volt. Harmónia már hetekkel ezelőtt észrevette a jeleket: a túl rövid válaszokat, az elharapott megjegyzéseket, ahogy a hangszerek egyre gyakrabban tömörültek kisebb csoportokba.

A mai próbán az ellenségeskedés nyíltan a felszínre tört. A vonósok között régóta lappangó rivalizálás fokozatosan vált kézzelfoghatóvá. Először csak apróságokban nyilvánult meg: egy félrecsúszott széktámla itt, egy „véletlenül” elejtett vonó ott. A levegő megtelt elektromossággal.

– Láttátok azt a tekintetet? – suttogta egy középkorú hegedű. – Mintha gyilkolni akart volna a szemével!

– Ugyan már! – szólt közbe egy idősebb brácsa. – Ti, hegedűk, minden hangból operát csináltok, még a szünetekből is. Emlékszem, amikor én még fiatal voltam…

– Jaj, ne! – kiáltott fel Cselló, a szemét forgatva. – Mindig ugyanazok a történetek.

Harmónia csendben figyelte a kibontakozó vitát. Az elmúlt hetekben megtanulta, hogy az operaház éjszakai élete tele van ilyen apró súrlódásokkal és régi sérelmekkel. A hangszerek társadalma éppolyan összetett, mint az embereké.

– Tudod – hajolt közelebb hozzá Hárfa, aki mindig értesült minden pletykáról –, ez régi történet. A vonósok között mindig is volt rivalizálás. De ezt hallgasd meg! – És a színpad távolabbi sarkába nézett.

– Mire gondolsz? – kérdezte Harmónia.

– Figyelj csak! – mutatott Hárfa a terem másik végébe, ahol egy idős klarinét és egy fiatal oboa beszélgetett. – Látod ott őket? Az öreg Klarinét volt egykor a fúvósok vezetője. De aztán, nos, az évek nem kímélnek senkit. Most az a fiatal Oboa a szólista. De ahelyett, hogy rivalizálnának, különleges barátság alakult ki közöttük.

Harmónia figyelte a különös párost. Az idős klarinét láthatóan tanácsokat adott a fiatal oboának, aki tisztelettel hallgatta.

– Ez ritka – jegyezte meg halkan Hárfa, és nagyot sóhajtott. – A régi és az új generáció ritkán jön ki ilyen jól egymással.

Ebben a pillanatban hangos csattanás hallatszott a terem másik végéből. Egy vonó esett le, a hang élesebben vágott a csendbe, mint egy fortissimo a pianissimo közepén.

– Na tessék! – kiáltott fel Első Hegedű. – Már megint a csellók hagyják szanaszét a dolgaikat!

– Micsoda? – mordult fel Gordonka indulatosan, egy oktávval mélyebben, mint a brácsák. – Ti beszéltek, akik állandóan ellopjátok a gyantánkat?

A teremben hirtelen megfagyott a levegő. Egyik hangszer a másik után csatlakozott a vitához, ki-ki a maga csoportja mellett állva. Régi sérelmek törtek a felszínre, melyekről Harmónia nem is tudott: félresiklott szólók, elrontott tételek, évtizedes rivalizálások.

Minden szóváltással fokozódott a feszültség, a hangszerek rezgése már-már fájdalmasan hasított a térbe. A vonósok és a fúvósok között láthatatlan szakadék nyílt, és Harmónia megütközve figyelte, ahogy a zenekar – amely nappal olyan tökéletes egységben szólalt meg – most darabjaira hullt.

Egy másodpercnyi döbbent csend után a hegedűk egyszerre kezdtek tiltakozni, hangjuk magasan és élesen vágott a terembe.

– Mi sosem nyúlnánk a ti másodrangú gyantátokhoz! – kiáltotta az egyik hegedű.

A csellók mély, fenyegető morajlással válaszoltak. A feszültség átterjedt a fúvósokra is. Klarinét, aki általában távol tartotta magát a vonósok csatározásaitól, most váratlanul közbeszólt:

– Tipikus! Miközben ti azon vitatkoztok, kinek van jobb gyantája, a fúvósok levegő nélkül maradnak a hosszú tételekben! Mert senki sem figyel a tempóra!

Ez olaj volt a tűzre. Kürt, aki eddig hallgatott, most felcsattant:

– Talán ha a klarinétok nem sietnének folyton, nem kellene az utolsó lélegzetünkkel kitartani a hangokat!

A terem másik végéből Hárfa finom, de határozott hangon próbált közbelépni, ám szavai elvesztek a fokozódó hangzavarban. A vita olyan hevessé vált, hogy rezgett tőle a levegő.

– ELÉG! – Nagybőgő hangja mennydörögve hasított a levegőbe. Mindenki elhallgatott.

– Nézzetek magatokba! – folytatta nyugodtabban. – Egy zenekar vagyunk. Emlékeztek még Verdi Requiemjére a tavalyi koncerten? Amikor minden tökéletes harmóniában szólt?

A hangszerek elszégyellték magukat. Persze, hogy emlékeztek. Az a koncert különleges volt.

A csend nehéz maradt. A hangszerek hallgattak, de ez a hallgatás tele volt kimondatlan szavakkal. Az emlék nem oldotta fel, csak enyhítette a feszültséget. A sértett hegedűk húrjai még mindig feszesen álltak, Gordonka továbbra is a padlóra szegezte tekintetét. A levegőben ott vibrált a kimondatlan vád és a visszafojtott harag. Valami több kellett ahhoz, hogy híd épüljön a szakadék fölé.

Harmónia érezte, hogy a harag és a sértettség nem múlt el, csak a felszín alatt lappangott. Gondolatai a délelőtti próbán jártak, amikor a zenekar tökéletes összhangban játszott, mintha egy test, egy lélek lennének. Hogy lehet az, hogy ugyanazok a hangszerek, amelyek együtt képesek voltak ilyen szépséget teremteni, most alig tudnak egymással szót érteni?

A csend egyre mélyült. A vita elhalt, de a béke még nem született meg.

– Talán… – szólalt meg halkan –, talán játszhatnánk valamit együtt. Most, csak magunknak. Úgy, mint azon az éjszakán, amikor megérkeztem.

A gondolat határozottan oldotta a feszültséget. Szavait hosszú csend követte.

Oboa és Hegedű tekintete találkozott. Mindkettőben ott volt a vonakodás, de valami más is: a közös zenélés emléke.

Harmónia figyelte, ahogy a hangszerek egymásra néznek, némán mérlegelve a lehetőségeket. Ki törje meg először a csendet? Ki kockáztassa meg, hogy sebezhetőnek mutatkozik?

Végül szinte észrevétlenül Fagott mély, bársonyos hangja szólalt meg. Csak egy hang volt, hosszan kitartva. Hívás, amelyre válaszolni lehetett, vagy figyelmen kívül hagyni.

Oboa tétovázott, majd csatlakozott egy terccel^17 feljebb, óvatosan kiegészítve a hangot.

Harmónia azt tette, amit a legjobban tudott: finoman, szinte észrevétlenül kitöltötte az űrt a két hang között.

Apránként, mint csillagok az esti égen, más hangszerek is csatlakoztak. Először Fuvola, majd megszólalt Cselló is mély, meleg hangján. Kürt még tartotta magát, de Trombita már próbálgatta a hangját.

Lassan, óvatosan, elkezdtek játszani. Először csak néhányan, aztán egyre többen. Nem kellett kotta, nem kellett karmester. Ez az ő zenéjük volt.

A Mozart-dallam áthatolt a termen, megtörve és színekre bontva minden régi sérelmet. A hegedűk és a csellók elfelejtették vitáikat, a fúvósok és a vonósok tökéletes harmóniában játszottak. A hangszerek feloldódtak a zenében, megtalálva azt a közös nyelvet, amely túlmutat minden személyes konfliktuson. Végül a mindig magányos Hárfa is csatlakozott, húrjain csillogó futamokkal gazdagítva a közös művet.

Harmónia billentyűi táncot jártak a dallamra. Ez a zene igazi varázsa – gondolta –, amikor minden és mindenki megtalálja a helyét a nagy egészben.

Hajnalra a feszültség teljesen feloldódott. A hangszerek még sokáig beszélgettek a spontán koncertről és arról, hogy talán többször kellene ilyet rendezni.

– Látod? – mondta Nagybőgő Harmóniának, amikor már csak ketten voltak ébren. – Néha a legnagyobb viszályokat is feloldja a zene. Ezért vagyunk itt.

Harmónia még sokáig ébren maradt. Érezte, hogy valami fontos dolog történt ma este. Nem csupán egy konfliktus oldódott meg, hanem egy mélyebb igazságot ismert meg a zenéről és a hangszerekről.

A HANGOK TITKA

Az éjszakai égbolt zenekara rázendített a viharfelhők súlyos függönye mögött.

Harmónia nyugtalanul figyelte, ahogy a villámok fénye meg-megvilágította a próbatermet. A többi hangszer is érezte a különös hangulatot; a hegedűk húrjai megremegtek, Hárfa pedig időnként halkan megpendült a huzatban.

A zivatar egyre erősödött, a szél üvöltése hátborzongató dallamokat hordozott. A hangszerek közelebb húzódtak egymáshoz, mint mindig, amikor nyugtalanság vibrált a levegőben.

– Ez nem közönséges vihar – suttogta Nagybőgő. – Az épület másként rezonál ma este.

Valahogy más ez az éjszaka – gondolta Harmónia. Valami különös vibrál a levegőben. Mintha valami vagy valaki hívna.

A padlás felől egy régi operaária foszlányai szűrődtek le. Nem tudta biztosan, hogy valóban hallja-e, vagy csak hallucinál. Puccini – ismerte fel később a dallamot. A Tosca szerelmi áriája. De miért érzem úgy, hogy nekem szól?

– Valaki rosszul érzi magát? – kérdezte Hárfa.

– Nem, nem – felelte Harmónia. – Csak…

Hogyan magyarázhatnám el nekik? Ők nem hallják azt, amit én.

Érezte, hogy a hívás egyre erősebb. Mennem kell – gondolta. De hogyan? Hogyan mozoghatna egy zongora? Az egész gondolat abszurd volt. Mégis valami ősi tudás ébredt benne, valami, ami túlmutatott a fizika törvényein. Talán nem a testem mozdul, hanem valami más – a lényegem, a lelkem? A gondolat egyszerre volt félelmetes és felszabadító.

És akkor különös könnyűséget érzett egész testében. Olyan érzése volt, mintha minden húrja egyszerre lazulna meg, de nem kellemetlen módon, inkább, mint amikor egy mély álom előtt ellazulnak az izmok. A teste súlya, amely napközben olyan megkérdőjelezhetetlenül valóságos volt, hirtelen emlékké vált. Nincs rá racionális magyarázat, hogyan történhetett, de Harmóniát a hívás dallamának hangjegyei finoman felemelték, és a következő pillanatban – mint egy álomban, ahol a fizika törvényei csak halvány emlékek – már a padlástérben találta magát.