Dobszay János

Szószóló
a hatalommal
szemben

Beszélgetések Iványi Gáborral

– részlet –

© Dobszay János, 2025

© HVG Könyvek, 2025

Borítófotó © Túry Gergely

Fotók © Fülöp Máté, Horváth Szabolcs, Lakos Gábor, Pataky Zsolt, Reviczky Zsolt, Túry Gergely, Veres Viktor, Vörös Szilárd

ISBN 978-963-565-729-2

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalomjegyzék

„Egy jobb világban nem is lenne szükség rám”

Az elődök nyomdokán

Az ébredés évei

Kicsapva a gimnáziumból, kicsapva a főiskoláról

A Szabadegyházak Tanácsától a szabad egyházig

Ellenzékből a parlamenti ellenzékbe

Az elesettek védelmében

A liberális Orbántól az autokrata Orbánig

A Testvérközösség kálváriája

Szimpatizánsok és ellendrukkerek

Az otthon melege

Jegyzetek

A kötetben előforduló fontosabb személyek és fogalmak

A szerzőről

Névmutató

„Egy jobb világban nem is lenne szükség rám”

Így fakadt ki Iványi Gábor az életútjáról folyó sokadik beszélgetésünk során. Bár kijelentésében benne van mindaz, amit a metodista lelkészként indult, a nyilvánosság elé nem a maga elhatározásából lépett Iványi Gábor a pályája során átélt, a mondat pontosabb lenne így: egy jobb világban is szükség lenne rá, viszont nem biztos, hogy az ország ismerné a nevét.

Alighanem maradt volna a kaptafánál (az oltárnál),

– ha nem Magyarországra születik

– ha politikai okokból nem bocsátják el a teológiáról

– ha nem veszik el a templomát

– ha beletörődik abba, hogy mindenkin nem képes segíteni

– ha a hajléktalanok mentoraként, a Fűtött utca „feltalálójaként” nem kényszerül megküzdeni az adminisztratív és jogi akadályokkal

– ha Orbán Viktor szándékának megfelelően a parlament nem fosztja meg a Magyarországi Evangéliumi Testvérközösséget az egyházi státuszától

– ha nem csavarják ki a kezéből a nehéz sorsú gyerekek felkarolására létrejött iskoláit…

De merthogy:

– küldetését soha nem csak vallási keretek közt értelmezte

– számára a hit nem elvont fogalom, hanem olyasmi, amelyből cselekedetek fakadnak

– az igazságtalanságot sosem tudta elviselni

– az elesetteket nem hagyta az út szélén

– ha szólni kellett, nem tudott csendben maradni

– nem rettentette meg a veszteség, a bukás lehetősége,

azzá lett, akivé lett.

Iványi Gáborral kapcsolatban lehetetlen közömbösnek maradni. Némelyek gyűlölik. Sokan akartak ártani neki a múltban, és sokan szeretnének kárt okozni neki ma is. De még ha időnként úgy tűnik is, hogy ők állnak nyerésre, kisebbségben vannak. Az idő, a történelem nem nekik dolgozik.

Összehasonlíthatatlanul többen vannak azok, akik nemcsak ismerik, de elismerik Iványi Gábor munkáját. Tisztelik, becsülik a kitartásáért, megalkuvás nélküli elkötelezettségéért. Lehetetlen nem észrevenni azt a szeretetet, ami körülveszi, amely árad felé, és nem csak azoktól, akiken segít. Mély hite mellett ezekből merít erőt mindennapi küzdelmeihez – amelyek során egészen más léptékben gondolkodik, mint az ellenségei. Ahogy egyik beszélgetésünk során megfogalmazta: nekünk nem a múltat kell megnyernünk, nem a bibliai időkön vagy a hősök dicső tettein kell merengenünk.

Nem tartja magát hősnek, csak harcedzettnek, akinek nincs mitől féltenie a bőrét. „Én már kilyukasztott bundájú medve vagyok” – mondja magáról.

Tőle és a közösségétől még azt is elvették, ami jog szerint megilletné. Nincs háza, autója, vagyona, de – rosszakaróival ellentétben – számára nem is ezek jelentik az élet értelmét.

De ezekről beszéljen inkább már ő a következő lapokon!

Az életútkötethez készülő első interjúra 2025 januárjában került sor, majd nyár végéig nagyjából havi rendszerességgel ültünk le, vettük fel újra és újra a beszélgetés fonalát. Ez idő alatt Iványiék újabb intézményeit lehetetlenítették el, ő pedig – aligha függetlenül a történtektől – szerettei, környezete nem kis aggodalmára, rövid időre kórházba került. De erről is éppolyan nyíltan, őszintén beszélt, ahogy élete más fontos eseményeiről.

Nem tagadom, hogy a beszélgetések során gyakran kiestem a független kérdező szerepéből. Kérem, nézze ezt el az olvasó! Tudja be annak, hogy miközben magam is tisztában vagyok azzal, hogy mindenki követ el hibát, senki sem tévedhetetlen, azt gondolom: arra a gonoszságra, ami Iványi Gáborral és egyházával szemben megnyilvánul, egészen biztosan nem szolgált rá!

Ő persze még ezt is a rá jellemző derűs tréfálkozással üti el: „Lehet, hogy van bennem valami, egyesek számára idegesítő, szelíd irónia, amit nem is igen tudok titkolni.” De szerinte másképp „olyan unalmas lenne az élet”.

Gondoljon bárki bármit Iványi Gáborról: mindaz, amiről a következő oldalakon szó esik, felhasználható mellette.

Dobszay János

Iványi Gábor a metodista iskolák ellehetetlenítése ellen szerveződött „Emberek az emberekért” tüntetésen 2024 szeptemberében Budapesten

Fotó: Veres Viktor

Az elődök nyomdokán

Pár éve azt mondtad, meg akarod erősíteni a családi gyökereidet, ezért felvetted a bibliai Ephraim ben Jákob nevet. Pontosan honnan erednek ezek a gyökerek?

Sajátos hátterű családból jövök. Apai ágon vallását nem gyakorló, még a múlt század elején kikeresztelkedett zsidó család a miénk. Nagyapámék a ma Szerbiához tartozó, vajdasági Sajkásszentivánról települtek át. A család az evangélikus vallást vette fel, így apám az 1940‑es évek elején már az evangélikusok Fasori Gimnáziumában kezdte meg a középiskolát. Egészen addig nem is volt gond a családi háttérrel, amíg – talán épp a tanulmányai utolsó évében – erőteljesen szigorodni nem kezdtek a feltételek. Ahogy fogyott körülöttük a levegő, őt is eltanácsolták.

Nagyanyám, Freund Mária családja hasonló gyökerű, mindkét ágon zsidó felmenőkkel. Hangszerkereskedésük volt, majd Somogyi Adrien zongoraművésszel zeneiskolát alapított, ahol az éneklés és a zongora mellett hegedűt, dobot és harmonikát is oktattak.

Ha jól tudom, édesapádat, Iványi Tibort még Lautenbach néven anyakönyvezték.

Amikor a család 1946‑ban beadta a névváltoztatási kérelmet, három alternatívát kellett megadni. Szüleim a Lantos és a Pataki nevek mellett az Iványit is megjelölték. Ebből választotta a hatóság az utóbbit.

A háború idején egyébként zsidókat és katonaszökevényeket is bújtattak. Úgy tudom, legalább tizennyolc ember van, aki a nagyszüleimnek és apáméknak köszönhetően maradt életben. A hetedik kerületi Elemér (1958 után Marek József) utcában a lakásuk alatt volt egy gépműhely. A födémet átfúrták, és egy olyan titkos le‑ és feljárót alakítottak ki, amelyen keresztül alkalomadtán ki lehetett menekíteni az embereket. Kétszer is volt razzia a házban, de sikerült elkerülniük a lebukást. Amíg a nyilasok odalent kutattak, a lakás cselédszoba melletti hátsó ajtaján mindenkinek sikerült kereket oldania.

Többeknek az apám kis kézi guminyomdájával előállított menlevelekkel, nyílt parancsokkal és egyéb – az igazira megtévesztésig hasonló – dokumentumokkal, illetve a fasori evangélikus parókiáról megszerzett, pecséttel ellátott keresztlevelekkel tudtak segíteni.

A család hogyan vészelte át a háborús éveket?

A második nyilas razzia után nagyanyámat is teherautóra pakolták, és elindultak vele a Duna irányába, ahol – ma már tudjuk – annyi emberrel végeztek. Az mentette meg őket, hogy akkoriban zárult Budapest körül a szovjet csapatok gyűrűje, így a konvoj más irányt vett. Pilisborosjenő felé még szabad volt az út, a menekülő nyilasok pedig otthagyták őket a teherautó platóján, ők meg gyorsan elszeleltek. Nagyanyám azt mondogatta, hogy neki a felszabadulás már mindig csak felszabadulás marad, mert ha nem jönnek be az oroszok, ő biztosan nem maradt volna életben.

A razzia idején apám volt az, aki szóval tartotta a nyilasokat, hogy a többiek időt nyerjenek. Az is az ő ötlete volt, hogy a lakás két ajtaja közül a cselédbejáró ritkán használt ajtajának a zsanérjait olajozzák meg, hogy ha menekülni kell, ne nyikorogjon. Ez már másnap hasznosnak bizonyult.

Ezekben a kimenekítési akciókban már apám is aktívan részt vett. Mivel rendkívül jól tudott uralkodni magán, illetve nagyon gyors észjárás jellemezte, a család fontos döntéseinél amúgy is mindig kikérték a véleményét. Pedig a gyerekek közül csak a negyedik – sőt, egy testvére korai halála miatt az ötödik – volt a sorban.

Az Elemér utcai lakással kapcsolatban az az emlék maradt meg bennem, hogy amikor felmentünk a nagyszüleimhez, már az ajtóban megcsapott az a semmi mással össze nem téveszthető szag, ami szinte elvarázsolt. A nagybátyám ugyanis az előszobában tartotta a motorját; a rácsöppent olajtól enyhén égett kipufogócső és a gumik aromás illata engem akkoriban szinte egy másik világba repített.

A nagycsalád, amelyben felnőttél, és amely a te családodat is jellemzi, szintén a hagyomány része? A szüleid tizenegy gyereket vállaltak, nektek is van hat…

Ez érdekes, mert a nagy családban inkább az ellenkezője a jellemző. Apámék ugyan hatan voltak testvérek, két lány és négy fiú (egyikük kisgyerekként meghalt), ám rajta kívül csak a lányoknak született gyereke. De róluk sem mondható, hogy kifejezetten nagy családjuk lett volna. A nővérének, aki a Könnyűipari Minisztériumban dolgozott, három, míg a húgának – aki 1956‑ban a gyermekeit itthagyva disszidált – egy fia meg egy lánya született még Magyarországon. Az egyikből, Papp Mártából kiváló dzsesszénekes lett, a fia, Imre pedig a Gemini együttes billentyűseként és dalszerzőjeként vált ismertté. Ehhez képest apáméknak hét fiú‑ és négy lánygyermeke született. Én a második vagyok a sorban.

A nagyszüleidről, dédszüleidről milyen emlékeket őriz még a család?

Apai nagyapám lovas tüzérként szolgált. Az első világháborúban a legmagasabb kitüntetések egyikét kapta, így kezdetben mentesült a zsidótörvények hátrányai alól. A felesége azonban nem. Adolf dédnagyapám a háború befejezése után némi családi rábeszélésre végül leszerelt, és tisztviselő lett. Mindenféle apróbb, a háztartásokban jól használható praktikus találmánya volt. Egy időben negyven ember dolgozott a műhelyében, ahol pénztárcákat, zoknitartókat, s még ki tudja, mi mindenfélét gyártottak.

Édesanyám családja Budapesten, a VI. kerületi Szondi utcában lakott, szemben a Szent Család-templommal. Körülöttük a háborúban minden házat lebombáztak, egyedül az maradt épen, amelyben ők is laktak.

Anyai nagyapám hajóács volt, a Monarchia valamennyi nyelvét ismerte. Mégis leginkább a franciát szerette. Ha a születésnapjára kapott valakitől egy francia újságot, lehetett az akár már egyhetes is, hatalmas örömet szerzett neki. Amúgy kissé magába forduló ember volt, hasonlóan a család másik ágának férfi tagjaihoz.

Anyai nagyanyám volt az, aki a mindennapok során egyenesben tartotta a családot, ami egyébként mindkét ágon jellemezte a család nőtagjait. Amellett, hogy praktikus háziasszony volt, rendkívüli tehetséggel megáldott ember: sosem tanult például varrni, de ő készítette el az én első öltönyömet is. Ő maga szintén egy kicsit szigorú, befele élő asszony volt. Emlékszem, amikor nem sokkal a halála előtt leültem mellé, sok‑sok hallgatás után váratlanul megszólalt, és azt mondta, ha újrakezdené, csak a zenével foglalkozna.

A nagymama egyébként olyan ügyesen tudott gazdálkodni a szinte semmivel, hogy még egy kis házacskát is vettek valahol Vecsés felé. Nyaranta oda jártak ki. Pedig megesett, hogy a nagypapa egész havi fizetését ellopták a villamoson a pénztárcájával együtt.

Édesanyámnak, Sinka Magdolnának öt testvére volt, akik közül egy szintén meghalt, még tinédzserkorában. Egyik öccse maga is zenei, énekesi pályára lépett, de 1956‑ban ő is elszelelt Amerikába. A legtehetségesebb azonban mindegyikük között alighanem anyám volt, akiből egészen kiváló pedagógus lett.

Némi fizetségért már kisgyerekkorától kezdve korrepetálta a nála gyengébben tanuló gazdag diáktársait. Elvégezte a tanítóképzőt, általános iskolákban tanított, verseket is írt, zongorázott. De ahogy szaporodott a család, egyre nehezebb volt távol lennie az otthontól. Amikor Nyíregyházára költöztünk, végképp felhagyott a tanítással, de később is írt verseket, kisebb darabokat, amelyeket a gyerekek az egyházi ünnepeken előadtak a gyülekezetben. A vallási irodalomhoz kapcsolódó kisebb angol nyelvű könyveket is fordított, a gyerekeknek szóló, képekkel illusztrált meséktől kezdve a komolyabb teológiai művekig. Élete vége felé egyházunk lapját is szerkesztette. 2011-ben, két évvel apám halála után hunyt el, de még a halála előtt nem sokkal is levette az arcáról az oxigénmaszkot, és utasításokat adott nekem, mi hova kerüljön a készülő újságban.

Iványi Gábor szülei, Iványi Tibor és Sinka Magdolna

Fotó: családi archívum

Ha a nagyszülők mindkét ágon budapestiek, mégis hogyan kerültetek vidékre? Többnyire épp a fordítottja szokott történni.

Azért alakult így, mert édesapám 1945‑ben elment a metodisták egyik istentiszteletére, és innentől teljesen más irányt vett az ő – s így az egész család – élete. Lelkész lett, első állomáshelyei pedig vidéken voltak.

A húga későbbi férje vitte el egy metodista gyülekezetbe, az anyja ugyanis épp ott kántorkodott. Apám sógora maga sem volt metodista, pusztán egy zenekedvelő ember, aki bárzongoristaként kereste meg a betevőt, és amúgy meglehetősen bohém ember hírében állt. Azzal vette rá apámat, hogy tartson vele az istentiszteletre, hogy neki is hallania kell, milyen szépen énekelnek a gyülekezetben, ráadásul a pap úgy prédikál, mintha tényleg hinné is, amit mond. Apám nem tudott mivel kibújni, de azzal az elhatározással indult el, hogy majd leül valahol a sor szélén, és amikor elunja magát, szép csendben lelép.

Csakhogy egy olyan ember mellé került, aki a maga kedves, de határozott módján megakadályozta, hogy idő előtt távozzon. Az említett – amúgy holokauszt-túlélő, szakmájára nézve fogtechnikus –, Krisztusban mélyen hívő férfit később én magam is megismertem: gyerekkorunkban sokszor labdázott velünk. Volt pár produkciója is: apámat például székestül felemelte, a kertek vaskerítésének a rúdjait vagy a villamosok fémfogantyúinak szárait egy marokkal képes volt összeszorítani. Nagy, erős, ugyanakkor rendkívül lágyszívű, érzelmekkel gazdagon megáldott ember volt. Neki köszönhető tehát, hogy apám azon a bizonyos, alkalminak indult templomi látogatásán nem tudott elmenekülni, s így kénytelen volt végighallgatni a prédikációt, amiben valami nagyon mélyen megérintette.

Bár egészen addig orvos szeretett volna lenni, az evangélikus ifjúsági körben pedig – ahol a későbbi feleségével, édesanyámmal megismerkedtek – kifejezetten aktív volt, innentől kezdve a metodisták felé fordult. A prágai Comenius Egyetemen készült teológiát hallgatni. Ez valamiért nem jött össze, s bár minden nagy felekezet megszervezte itthon a maga teológiai képzését, mivel a metodistáknak nem lehetett saját intézményük, ő – ahogy Lengyelországban Karol Wojtyła, a későbbi II. János Pál pápa – valahogy kijárta, hogy afféle házi egyetemen, a legjobb koponyák készítsék fel a lelkészi pályára…

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795‑ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

HVG Könyvek, Budapest, 2026
Kiadóvezető Szabó Tibor Benjámin
Felelős kiadó Szauer Tamás
Szerkesztőségi vezető Besze Barbara

Felelős szerkesztő Kocsis Árpád
Borítóterv Földi Andrea
Korrektor Ungár Péter

Elektronikus könyv Paulik László

www.hvgkonyvek.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif, IBM Plex Mono – SIL OFL
Nimbus San L Condensed – GNU GPL+FE