Guido Romanelli

Küldetésem Magyarországon
a Tanácsköztársaság és a román megszállás idején

Guido Romanelli

Küldetésem Magyarországon
a Tanácsköztársaság és a román megszállás idején

1919. május-november

Budapest, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Guido Romanelli: Nell’Ungheria di Béla Kun e durante l’occupazione militare romena. La mia missione. Maggio – novembere 1919. Udine, Doretti, 1964.

Fordította:

Róth Márton (17–187. oldal), Pálmai Nóra (189–247. oldal) és Mátyás Dénes (249–452. oldal)

A magyar kiadás előszavát és a jegyzeteket írta:

Csorba László

A fordítást az eredetivel egybevetette és lektorálta:

Mátyus Norbert

Képgaléria:

A Magyar Nemzeti Múzeum gyűjteményéből származó korabeli felvételek a szerzőről.

Borítókép:

Guido Romanelli alezredes az I. világháború idején. (Forrás: Magyar Nemzeti Múzeum)

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Inzsöl Kata

Olvasószerkesztő: Bujdosó Hajnalka

Korrektor: Kutas Éva és Tomka Eszter

Tördelőszerkesztő: Fehér Angéla

Képszerkesztő: Tihanyi József és Benkő Krisztina

Nyomdai kivitelezés: Gelbert ECO Print Kft.

Felelős vezető: Gellér Róbert

ISBN 978-963-9950-02-3 (nyomtatott)

ISBN 978-963-9950-03-0 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-9950-04-7 (ePub)

© Guido Romanelli örökösei, 2022

Magyar fordítás © Mátyás Dénes, Pálmai Nóra és Róth Márton, 2022

Magyar kiadás © A kiadó, 2022 © Csorba László, 2022

Minden jog védve.

Tartalom

Előszó a magyar kiadáshoz – Egy „mélységesen őszinte ember” krónikája

Bevezetés

A városból, ahová visszatért a béke, a másik városba, ahol a háború még tart – Cataniából Bécsbe

Az olasz fegyverszüneti bizottság

Bécsből Budapestre

A budapesti olasz delegáció

Vezetői tevékenységem kezdete a misszióban

Képviselő-tevékenység és nagyvilági élet

Kockázatos lépések

A szokásos ügymenet feladatai

A misszió megítélése

Az első konfliktus

A magyar bolsevizmus kevésbé borús napjai

Az ellenforradalom

Diplomáciai jegyzékváltás

A bánatosak vigasztalója

Küzdelem a szélsőséges bolsevizmussal

Raporton Bécsben

Ultima ratio

A Tanácsköztársaság bukása

A román megszállás kezdete

Habsburg-restaurációs kísérlet

A Szövetséges Katonai Misszió

Meddő politikai értekezések

Az igazság a románokkal való kapcsolataimról

Olaszország berendezkedik Budapesten

Kezdek terhessé válni Olaszország és Magyarország számára

Felszólítás az Olaszországba való visszatérésre

A misszió vége

Párizsban és Londonban

Epilógus

Post scriptum

Képgaléria

Előszó a magyar kiadáshoz –
Egy „mélységesen őszinte ember” krónikája

Amikor először jártam Rómában, a világcsodák mellett sort kerítettem arra is, hogy elmenjek a Via Venetóra, és megálljak a Hotel Imperiale okkerbarna homlokzata előtt. Az első emelet ablakai közül kivirít a kőtábla, amely megemlíti, hogy 1911-ben itt lakott az örök városba látogató Ady Endre. Barátja, Elek Artúr, a finomtollú műkritikus írja a Nyugat hasábjain 1919-ben megjelent, Ady Rómában című írásában: „a legfehérebb ember” – ahogy tiszta lényére utalva a költőt elnevezte – „egy kissé meghatottan is újságolta el, hogy a szobapincére magyar fiú és az első nap reggelén azzal állított be hozzája, hogy bocsánatot kér alkalmatlankodásáért, de meg kell mondania, mennyire boldog, hogy »a legnagyobb magyar költő« körül tehet szolgálatot. Ady szóba elegyedett vele és azt is megtudta tőle, hogy a csinos, eszes és jó modorú fiú nemcsak amúgy hírből ismeri, hanem költeményeinek szorgalmas olvasója. Így kereste föl Rómában is az alázatosak és a szerények hódolata, mely egész életén végigkísérte.”

Kevés olyan mondata van a Nyugat főmunkatársának, amellyel ne értenék maradéktalanul egyet, ám mégis ilyet rejt az Ady egyik érdekes római élményéről szóló beszámolója. Épp azokban a napokban avatták fel ugyanis az olasz főváros új szenzációját, a Piazza Venezia és a császárkori fórumok fölé magasodó nemzeti emlékművet, az egyesített Itália első királyának architekturális apoteózisát. „Viktor Emánuel rengeteg márványemlékének leleplezését egy közeli háznak ablakából nézte végig – tudósít Elek Artúr. – Az emlékről, mellyel egy kicsiny tehetségű, de szertelent akaró nemzedék mintha az egész ősi Rómát akarta volna agyon csapni, ő is irtózva beszélt, de a mozgalmas embersokadalom, a tarka és hangos nyüzsgés érdekelte.”

„Kicsiny tehetségű, de szertelent akaró nemzedék…” Mindenki tudja, hogy műveltebb körökben a Róma-rajongás szinte kötelező kelléke e monumentális építmény – olasz nevén: Vittoriano – leszólása. És persze van abban valami, amit a tudós professzor emleget. A Piazza Venezia mellett, a Capitolium dombjának északi oldalára támaszkodó építmény olyan gigantikus méretű, hogy valóban szinte fölébe kerekedik az ókori Róma egykori várának, majd a reneszánsz kor Michelangelo tervezte terét övező hármas palotaegyüttesnek, amely ma is a városi közigazgatás központja. Sokakat irritál hófehér színe is, amely elüt attól a rózsaszínes benyomást keltő, finom, sötét erekkel átszőtt, majdnem márvány minőségű mészkőtől, a travertintől, amely a római paloták százainak nemes kőanyaga. Bresciai mészkőből faragták ugyanis, az összes tömböt az Alpok lábaitól hozták el a Tevere partjára. A formáját is találó gúnynév gyilkolja: Írógépnek nevezték el, bár manapság talán már halványul ez az utalás, mert kevesen emlékeznek a korai Remingtonok és Olivettik még nem fekvő, hanem álló betűkarsorozatára, amelynek összhatása valóban emlékeztet arra, ahogyan az emlékmű felső részén a hatalmas oszlopsor enyhén ívelve képezi a falat a talapzaton. (Az inspiráló minta valójában a pergamoni Zeusz-oltár és a palestrinai Fortuna-szentély emeletes szerkezete volt.) De mégis: akit megfog az olasz egyesítési mozgalom érzelmi romantikája, szoros kapcsolatban a 19. századi magyar szabadságküzdelmekkel, hajlamos kicsit engedni az esztétikai szigorból és megértőbben szemlélni azt a monumentalitást, amellyel a marchei építészmérnök, Giuseppe Sacconi a nemzeteszme allegorikus képeskönyveként egykor megtervezte és kivitelezte a Vittorianót.

Ilyen ember voltam én is, amikor először tekintettem le a szédítő magasból a Velence térre, hogy találgassam, vajon melyik épület ablakából figyelhette Ady a nyüzsgő emberáradatot. Az építmény legfelső traktusába igyekeztem, ahol az olasz nemzeti újjászületés történetét kutató tudományos intézet működik. Kattogó szerkezetű, öreg liftek juttatják föl a látogatót ebbe a rejtett világba, és az archívum dobozaiból Kossuth Lajos, Klapka György, Türr István, Pulszky Ferenc leveleit veheti elő az érdeklődő hazánkfia. Ablakai hátrafelé nyílnak, a Forum Romanum felé… alighanem az egész világon alig akad párja ennek a kilátásnak… miközben az égre nyúló píneafenyők koronáiban fülsiketítő monotóniával reszelik megunhatatlan koncertjüket a kabócamuzsikusok újabb és újabb nemzedékei…

Ráadásul vannak az épületnek más magyar érdekességei is. Ha szemben állunk vele, a széles bejárati lépcső két oldalán egy-egy géniuszfigurával díszített, dúsan csobogó kútmedence idézi az olasz félszigetet övező tengereket. A bal oldali kagylósapkás, szakállas atléta az Adria, a „mi tengerünk” allegóriája. A mare nostrum motívuma bukkan elő a felső teraszon stilizált hat kőoltár kapcsán is: ezek jelölik azokat a tájakat, amelyek az avatáskor – 1911-ben – még nem tartoztak Itáliához, pedig a friss olasz nacionalizmus igényt tartott rájuk. Egyikükön a „Fiume” felirat ragyog – a „magyar tengerpart” ékessége, a Magyar Korona corpus separatuma –, amely számunkra hovatovább már csak nosztalgia, de az olaszoknak még „forró emlékezet”, hiszen a ma Horvátországhoz tartozó város 1918–1945 között az Olasz Királyság része volt, és az erőszakos rezsimváltások gazdasági-társadalmi-csoportpszichológiai traumái még sokáig megnehezítik majd a közös horvát–olasz–magyar örökség gondozását.

De a Vittoriano legszebb magyar „kincsének” megismerését Giuseppe Talamo professzornak köszönhetem, a neves történésznek, aki az ezredforduló táján az említett Istituto per la storia del Risorgimento italiano elnökeként irányította az olasz emlékezetpolitikának ezt a fontos tudományos háttérintézményét. Barátságunk egy közös messinai konferenciaszereplésre nyúlt vissza, amikor a szállodában minden ebédnél, vacsoránál nevetve találgattuk, mit fogunk enni, mert ő nápolyiként éppúgy egy kukkot sem értett a helyi ínyencségeket fölsoroló szicíliai étlapból, mint én magyarként… Nos, a Vittoriano belsejében nem csupán az Ismeretlen Katona sírkriptája, továbbá az olasz hadsereg és tengerészet alakulatai régi zászlóinak szentélye található, hanem két nagy teremben és az azokat összekötő, ívelt folyosón a Museo Centrale del Risorgimento gazdag gyűjteményének kiállítása is. Akkoriban persze még csak készült a tárlat, ám egy alkalommal Talamo professzor titokzatos arccal karon fogott, és magával vitt a kattogó lifteken át erre a folyosóra – olaszul Galleriának hívják –, ahol is egy frissen összerakott vitrin elé állított, amelyben szépséges kardokat világított meg a lámpák rafinált fénye. A feliratok még nem voltak készen, így előbb csak egy 17. századi szablya jellegzetes ívét fedeztem fel, míg rá nem jöttem, hogy az installálás folytán épp fejjel lefelé van rajta a pengébe edzett felirat. Ám így is sikerült kibetűznöm: „Romanelli ezredesnek a hálás magyarok”.

Aki ezt a könyvet elolvassa, nem csupán egy fordulatos kor történelmi és személyes viszontagságainak lebilincselő krónikájával találkozik. Annak háttérelbeszélését is megismeri, hogyan született ez a felirat, továbbá mi az a szemléleti környezet, amelynek folytán napjainkban e kardajándék egyik megbecsült műtárgya lehet az olasz nemzeti újjászületési múzeum állandó kiállításának. És ha a történet végére ér, kicsit megérti majd azt a lelkesedést is, amely engem a szablyát fölismerve elfogott.

Guido Romanelli tüzér alezredes az I. világháborúban győztes Olaszország budapesti katonai misszióját vezette 1919 májusától augusztusáig, majd beosztott tisztként szolgált ugyanitt november közepéig. Különösen önálló misszióvezetőként, egyben a világháborúban győztes antanthatalmak ekkor egyedüli magyarországi képviselőjeként szerepe messze meghaladta a fegyverszünet előírásainak betartására vonatkozó ellenőrzési tevékenységet – lényegében komplex diplomáciai feladatokat látott el. Legjelentősebb politikai és egyben emberi jogi akciója az volt, amikor sikeresen tiltakozott a Tanácsköztársaság vezető politikusánál, Kun Bélánál a június 24-ei ellenforradalmi lázadásban részt vevő több mint kétszáz ludovikás tisztjelölt kivégzése ellen, és így megmentette az életüket. Ettől kezdve személye és tevékenysége fokozatosan olyan népszerűségre tett szert a magyar lakosság körében, amely mindinkább túlszárnyalta tetteinek valódi hatókörét és jelentőségét: egyre többen a proletárdiktatúra és a román megszállás atrocitásaival szemben a meggyötört magyar nemzet erős és igazságos védelmezőjének hamarosan mitizálódni kezdő szerepkörében látták alakját és küldetését. Bár Romanelli elsősorban a háborús győztesek közös békecéljainak képviseletére törekedett, közben azt is fölismerte, hogy folytatnia kell azt a politikát, amelyet a bécsi olasz missziót vezető Roberto Segre tábornok kezdett el, és amely a humanitárius és gazdasági kapcsolatépítéssel immár a speciális olasz külpolitikai célok érvényesülésének esélyeit erősítette Közép-Európában. Szerepe és tevékenysége azért is legendásodhatott olyan gyorsan, mert korai előzményévé vált annak a magyarbarát olasz irányvonalnak, amely a húszas évek elejétől elsősorban jugoszlávellenes céllal építette kapcsolatait Budapesttel, és vált nyitottá arra, hogy a soproni népszavazás kérdésében segítsen, majd idővel akár a revíziós törekvéseket is támogassa. Bár az alezredest viszonylag hamar visszahívták, és ebben a román politika vele szembeni tiltakozásának érdemi szerepe volt, az emlékiratból világosan kiderül, hogy hazarendelése elsősorban személyi ellentétekre és nem a jelzett politikai irányvonal kudarcára vezethető vissza.

Minden történelmi visszaemlékezésnél fölmerül a hitelesség kérdése: a többi forrás, a máshonnan származó adatok vajon megerősítik vagy cáfolják a tüzér alezredes elbeszélését? Természetesen nem csak arra az általános kételkedésre gondolunk, ahogyan napjainkban a pszichológia és a szociológia a visszaemlékező emberi elmét megítéli, figyelmeztetve, mennyire magától értetődő és öntudatlan folyamat az elbeszélés létrehozása során az emlékek olyan spontán manipulációja, amelyet a megismeréstudomány kognitív torzításnak nevez. E folyamatok akkor is hatnak, ha a visszaemlékező a legőszintébb igyekezettel törekszik „az igazat és csakis a színtiszta igazat” elmondani, mivel legfőbb sajátosságuk éppen az, hogy a cselekvő ember értelmi-érzelmi beállítódása – a vágyainak szembeszegülő valóság feszültségnövelő hatásának semlegesítésére törekvés – már azelőtt „megdolgozza” az emlékeket, mielőtt azok a tudatos előhívás során összefüggő történetbe rendeződnének. Nyilvánvaló, hogy a személyek megítélésénél erősen működhetett ez a torzító mechanizmus, elég például a diplomata Vittorio Cerruti jellemrajzára utalnunk. Nincs okunk kétségbe vonni Romanelli rossz tapasztalatainak hitelességét az ellene ármánykodó külügyes kollégáról, de a teljesebb képhez az is hozzátartozik, hogy Cerruti az 1940-es évek végén, felesége, Paulay Erzsi kérésére, magas rangú külügyesként mindent megtett azért, hogy az emigráns Márai Sándornak ne kelljen gyűjtőtáborba vonulnia, és így a Posillipo dombján olyan remekmű születhetett, mint a San Gennaro vére. A spontán és öntudatlan elfogultságokon túl azonban Romanelli szövege – amelynek formálásához saját naplófeljegyzései mellett jó néhány eredeti iratot, dokumentumot stb. is felhasznált – nagyjából és egészében jól harmonizál azokkal az információkkal, amelyeket a hivatali levéltárak és a kortársi levelezések őriznek. Egyetlen fontos körülmény kapcsán kell komolyabb forráskritikát megfogalmaznunk: nehezen hihető, hogy az alezredes ne lett volna mélyebben beavatva azokba a titkos kapcsolatokba, amelyek révén olasz oldalról nemcsak gazdasági szállítmányok, hanem fegyver és hadianyag is jutott a tanácskormány kezére. Talán ez is magyarázhatja Kun Bélához fűződő, némiképp érthetetlenül jó, vagy legalábbis kölcsönösen jóindulatú viszonyát – ám e témakörről gyakorlatilag semmit sem ír. Megalapozottnak ítélhető a kérdéssel elsősorban foglalkozó Szabó Mária, de a témában járatos más kutatók, például Juhász Balázs vélekedése, hogy a misszióvezetőnek tudnia kellett erről a tényről, sőt talán azért is törekedett arra, hogy tevékenysége valóban jelentős mértékben meghaladja a szigorúan vett katonai tennivalókat, hogy ezáltal a kényes témákról a figyelmet elterelje. Akit ezeknek a kérdéseknek a részletei, így például a bécsi misszió korrupciós botrányával való összefonódás, vagy a külügyi és a katonai vezetés közötti presztízsharcok érdekelnek, kellő eligazítást talál az említett szerzők műveiben.

Ami a szöveg irodalmi formálását, vagyis a stílust illeti, az alezredes roppant világos, időnként – talán a túlzott precizitásra törekvés miatt – kissé mesterkélt, mégis gördülékeny, az anekdotáknál hatásosan csattanó, a szerző szemléletét, ízlését, benyomásait hitelesen közvetítő írást alkotott (itt kell megköszönnünk az avatott fordítók, Pálmai Nóra, Mátyás Dénes és Róth Márton nagyszerű teljesítményét). Egy olyan korszakból, amelynek a mindennapjairól kevés a hiteles beszámoló, kifejezetten üdítő az olyan olvasmány, amely kellően nyitott és tárgyszerű, egyik irányban sem egyszerűsíti le a dolgokat, nincsenek különösebb előítéletei, értékeli, de nem becsüli túl az úgynevezett „történelmi” osztályok képviselőit, ám ugyanakkor szociális érzékenysége és józan demokratizmusa révén nyitott a társadalom alsóbb rétegeinek és csoportjainak gondjaira is. Aki nem rokonszenvezik a kommunistákkal, de nem zárja ki, hogy így is lehet látni a világot, és aki nemcsak a ludovikás fiatalok életéért emeli fel a szavát, de igyekszik segíteni akkor is, amikor a várható pogromveszély elől a népbiztosok feleségei és gyerekei szeretnének külföldre menekülni. Akinek őszinte olasz nemzeti elköteleződése nem kapcsolódik össze kirekesztő gondolkodással és antihumánus tartalmakkal, így képes arra, hogy az egyetemes emberi kultúra nagy morális értékeit összekapcsolja az olasz–magyar barátság csoportélményével, és ennek perspektívájában értelmezze katonai küldetését.

A szöveg ugyanakkor tele van irodalmi gyöngyszemekkel, amelyekre élvezettel talál rá az olvasó. A Ritz szálló lakói, az élelmezés furfangjai, Krausz Simon pezsgőspoharai, az ellenforradalmi felkelés részletei, Wekerle és Mikes püspök, lerobbant autó Győrben, bécsi életképek, proletárok a Duna-korzón, a tábornoki bizottság tagjainak miniportréi – megannyi jellemző részlete a nagy mozaiknak, amelyet persze nem rajzolhat meg a szerző, de segíthet abban, hogy körvonalazódjon az olvasó fejében. Végigkísérve a hazaintrikálás részleteit, igazi elégtételként olvashatjuk az elbeszélés legvégén a három évvel későbbi visszatérést Budapestre és azt a valóban nagyszabású ünnepségsorozatot, amellyel a hazai elit saját egykori álmait és az azt megtestesítő alezredest megtisztelte. Bocsánatkérő gesztussal fölért, amilyen buzgón a külügyi vonalat képviselő követ, Gaetano Caracciolo Principe di Castagneto szorgoskodott a Romanelli-ünnepség sikerein annak az olasz–magyar barátságnak a jegyében, amelynek ezeréves távlatához képest csak rövid, átmeneti zavart okozhatott a kettős Monarchia osztrák felével való kényszerű világháborús szolidaritás. Mivel nem létezett közvetlen érdekütközési felület az olaszok és a magyarok között, így a több tízezer halott ellenére sem alakult ki gyűlölet a harci ellenfelek között – így mihelyt elhallgattak az ágyúk, újra megszólalhattak a barátság múzsái. Ezért is ajándékozhatunk díszkardot az immár jóbarátnak – hangsúlyozta Csernoch János hercegprímás ünnepi beszédében a Parlament kupolacsarnokában –, mert az immár a két nemzet fegyverbarátságának méltó jelképe.

Amikor a szablya egyetlen achátdarabból faragott markolatát először megbámultam, nem tudtam, hogy van még egy emlék, amellyel Romanelli a Vittorianóhoz kötődik. Az emlékiratokban megemlíti, hogy kétszer látott életében szobrot mintázni: amikor Strobl Alajos készítette az agyagmintát bronzbüsztjéhez, és egyszer régebben, amikor még fiatal tüzérségi századosként Rómában állomásozott, és a Caserma Macao volt a körlete. A név nem véletlenül idézi a Távol-Kelet híres portugál gyarmatát: onnan megtérő jezsuita szerzetesek egykori kolostorától örökölte titulusát a pápai állam megszüntetése után a modern olasz haderőnek az a laktanyája, amelyben a római helyőrség csapatainak egy része állomásozott. Az épület ma is megvan – alig pár perc séta a tértől, ahol jelenlegi vatikáni nagykövetségünk, a Fraknói-villa neoromán épülete áll a méretes platánok árnyékában. Nos, a szerző bevallja, hogy „a szobrászat nagyobb újdonságként hatott rám, mint a festészet. Valóban többször volt szerencsém azt látni, ahogyan egy kép készül, de csak egy olyan alkalomra emlékszem, amikor egy szoborról volt szó: arra, amikor Fontana a Caserma Macao egyik sarkában megmintázta a lovamat a Viktor Emánuel-emlékmű egyik lovaskocsijához.”

Vajon ez a derék paripa ugyanaz a hófehér jószág volt, amelynek hátán a budapestiek néha megcsodálhatták a fess alezredest, no meg a mögötte futó két pompás agarát? Nem valószínű, hiszen nemcsak egy évtized pergett le közben, a líbiai háborúval és magával a világháborúval tetézve, de a szerző aligha mellőzi emlékirataiból a hatásos jelenetet, ha négylábú társát is magával hozta volna a magyar fővárosba. Említi viszont a Nemzeti Lovardát, ahová rendszeresen eljárt lovagolni, így akárcsak Horthy Miklós admirálisé, az ő fehér lova is bizonyára hazai tenyésztésből származhatott. De térjünk vissza Rómába: Carlo Fontana, a jó nevű szobrász 1908-ban nyerte el a Vittoriano bal oldali legfelső tetőnégyszögére szánt négyes fogat – a nemzeti egység szimbólumcsoportjához tartozó quadriga – elkészítésére kiírt pályázatot, míg a százados urat 1911-ben vezényelték át a líbiai hadszíntérre. A köztes három esztendőben zajlott le tehát a mintázási jelenet a Macao Laktanya udvarán, majd túlélve két évtizedet, a bronzparipás diadalszekér 1927-ben került föl jelenlegi helyére. Azt azonban nem tudjuk, hogy csupán az egyikhez, vagy mind a négy lóhoz a Romanelli-mén adta-e a plasztikai mintát.

A munkájában sikeres katonát hazatérésre kényszerítették, és kicsinyes, irigy intrikák során – utólag (!) túlzott önfejűséggel, a parancsteljesítésben restséggel vádolva – meghurcolták, de voltak barátai, akik fölismerték és messzemenően értékelték a budapesti küldetés során oly fényesen megnyilatkozó diplomáciai tehetségét. Így 1924-ben kilépett a hadseregből, és a Közel-Keleten (Egyiptom, Palesztina, Jordánia, Szíria, Törökország), illetve Barcelonában kapott külügyi feladatokat és hozzá megbecsült rangot. Majd 1938-ban – immár családjával – visszatért a magyar fővárosba, hogy elfoglalja a milánói alapítású Magyar–Olasz Bank elnöki székét. Ha nincs a háborús vereség, talán 1973-ban bekövetkező haláláig velünk marad. Ám a történelem fordulatai 1943-ban ellehetetlenítették a pénzintézet működését, le kellett mondania, és a nyugállományú ezredes, rendkívüli követ és meghatalmazott miniszter hazatért családi birtokára. 1964-ben adta ki a magyarországi küldetésről 1922–23-ban papírra vetett emlékiratait – ezt tartja most a kezében az olvasó. Mottónak édesapja szavait választotta, aki így fogadta a keleti végekről megtérő fiát: „semmi sem volt olyan kedves apai büszkeségemnek, mint az az ítélet, amelyet egy újság mondott felőled: »mélységesen őszinte ember«”.

Azt kérte, amikor meghal, koporsóját a magyar tisztiiskolások zászlaja borítsa. 1929-ben emléktáblát kapott a Ludovika palotájának oldalfalán, ezt a pártállami időkben leverték, ám mai tisztelői újraállították. Két hajdani mellszobrából egy napjainkban is megvan, a Nemzeti Közszolgálati Egyetem Zrínyi Miklós Campusán nézi a tisztjelölteket. A régi Pest környéki fontos vízlelőhely, az Illés-kút csobogójához vezető utcát – ez a Ludovika északi oldalán található ma is – egykor átnevezték Romanelli utcának, ám a létező szocializmusban visszakeresztelték, és azóta is így maradt. Természetesen Illés próféta is megérdemli az utcanevet, így ha megújulna a névadási kezdeményezés, talán jobb lenne az alezredesnek egy friss városnegyedben másik utcát keresni.

Meglehet, utolsó sóhaja is Budapestre hozta: az itteni barátokra és tisztelőkre emlékezhetett, a vidám férfiakra és a híres szépasszonyokra, a Duna-korzón hullámzó színes embertömegre, a tavasz és az élet mindig megújuló, egykor itt átélt csodájára. És úgy képzelem, ha a 97 éves ezredes úr beült egy kávéház teraszára, mintha Ady Endrével mormolná a Nyárdélutáni hold Rómában legbölcsebb sorait, mi is a dolga a pályáját becsülettel megfutó férfiembernek ezen a világon:

„Nézem a mai nőket

A volt és lesz időket…”

Csorba László

történész, egyetemi tanár,

a Magyar Nemzeti Múzeum címzetes főigazgatója

Édesapám szent emlékének, aki magyarországi küldetésemről való hazatértemkor megölelve ezt mondta:

„Sokat beszéltek rólad, és arról, amit tettél, de semmi sem volt olyan kedves apai büszkeségemnek, mint az az ítélet, amelyet egy újság mondott felőled: »mélységesen őszinte ember«.”

A szerző

Bevezetés

Természetemmel ellentétes, hogy a múlt veszélyein elmerengjek, és azokban tetszelegjek, helyette folyton abban a vágyban égek, hogy testben és lélekben új kihívásoknak szenteljem magam. Emiatt viszont még távolról sem jutott eszembe soha a gondolat, hogy összegyűjtsem – még kevésbé pedig, hogy kiadjam – hányattatott magyarországi küldetésemről szóló emlékirataimat.

A véletlen azonban úgy akarta, hogy hazatérve egy későbbi és másfajta észak-amerikai küldetésből, Osoppóba küldjenek a helyőrségre. Itt bármilyen szorgalommal és serénységgel is végeztem szolgálatomat, és bármennyire is igyekeztem, sohasem sikerült kitöltenem a hosszú munkanap minden óráját.

Így nekiláttam összerendezni személyes poggyászom azon részét, amely egy halom papírt, újságot, fényképet és jegyzetet tartalmazott csaknem érintetlenül a magyarországi küldetésemmel kapcsolatban. De ezt is inkább azzal a szándékkal tettem, hogy megszabaduljak mindattól, ami nem fontos, semmint hogy visszakanyarodjam a múlthoz.

Ahogy haladtam a szortírozós munkával, elkezdtem kivagdosni, rendbe rakni és összegyűjteni a különböző mappákban és dokumentációkban kallódó újságlapokat, írásokat és jegyzeteket.

Így, mintegy észrevétlenül, töredékes krónika állt össze a Budapesten töltött hónapokról, amely ugyanakkor hiányosságokat is mutatott a legeseménydúsabb időszakokat, a misszió lényegi pillanatait illetően. Ezek ugyanis, lévén, hogy hivatalos jelentések anyagát képezték, kevesebb nyomot hagytak személyes feljegyzéseimben.

Munkám akkor még nagyon gyerekcipőben járt, amikor azok a budapesti ünnepségek zajlottak, amelyekkel Magyarország kívánt tisztelegni az olasz katonai misszió előtt. [1]

Jól ismert, hogy milyen ünnepélyes keretek között zajlottak a megemlékezések. Az ötlet attól a bizottságtól származott, amelyet a magyarországi bíboros prímás [2] elnökölt: be nem töltött trón esetén ő a legmagasabb alkotmányos hatalom, [3] olyan személy, aki jogköre és rangja alapján elmondhatja magáról, hogy az egész nemzetet képviseli. A kormány diplomáciai okokból kimaradt a szervezésből, csak félhivatalosan csatlakozott azzal, hogy megengedte, a legfontosabb és legjelentősebb eseményt az Országház kupolája alatt tartsák.

Az ünnepségeket négy évvel a küldetésem befejezése után rendezték meg. És ha azt nem is mondhatom, hogy e négy év alatt igyekeztem volna kitörölni az emlékemet a magyarok fejéből, az is biztos, hogy semmit sem tettem azért, hogy a misszió tevékenységére és a személyemre emlékezzenek. A levelezéseimben is csupán ahhoz tartottam magam, amit az udvariasság kötelessége megkívánt. Az olasz sajtó pedig – különböző okokból, amelyek fölött helyesebb nem elidőzni [4] – nem foglalkozott a témával.

Mindenki el tudja tehát képzelni, hogy milyen zavarodott, meghatott és kábult voltam, amikor Budapestre visszatérve megtapasztaltam azt a hírnevet, amely a magyar nemzeti képzeletben a nevem körül kialakult.

Romanelli nem csupán egy ember volt többé, hanem mítosz, legenda. A magyar mágnás fényűző hajlékában éppúgy, mint a szegény ember egyszerű otthonában, Budapesten ugyanúgy, mint a városokban vagy a magyar puszta falvaiban, még a politikai határokon túl is, ha ott magyar emberek éltek. A nevem mindenki számára ismertté vált, és mindenki olyan tisztelettel és elismeréssel ejtette ki, ahogy a nemzeti hősök nevét szokás, még akkor is, ha olykor halvány elképzelésük sem volt arról, hogy pontosan mit is tettem.

Az ilyen tiszteletadások során sokan, olaszok és magyarok egyaránt, de főleg magyarok, arra biztattak, hogy írjam meg magyarországi küldetésemről szóló emlékirataimat kiadás céljából.

De hogyan lehet felülkerekedni azon az ellenérzésen, amelyet önmagunk színpadra állítása, A hetvenkedő katona [5] szerepének eljátszása, vagy valami ehhez hasonló szül bennünk, amikor neveltetésünknek és saját elhatározásunknak köszönhetően úgy nőttünk fel, hogy csöndben végezzük a munkánkat, s miközben ez szokássá érett bennünk, lassan képtelenné váltunk arra is, hogy önmagunkat állítsuk előtérbe?

Volt azonban egy minden személyes meggyőződésemen felül álló érv, amely miatt mégis meggondoltam magamat. Emiatt ragaszkodtam ahhoz is, hogy az említett budapesti ünnepségek során ott legyen velem és mellettem az a két tiszt is, [6] akik a leghosszabb ideig dolgoztak együtt velem a misszióban. Azt szerettem volna, hogy a sikert – mivel ez így helyes – ne egyetlen személyhez kössék, hanem ahhoz a maroknyi emberhez, akik a magyar bolsevizmus kemény, gyötrelmes és álnok napjaiban a közelemben voltak, és akik annak lefegyverzéséért és megszelídítéséért velem együtt és hozzám hasonlóan küzdöttek; hogy a sikert annak az országnak és intézménynek tulajdonítsák, amelyet az a maréknyi ember képviselt Budapesten: Olaszországnak és az olasz hadseregnek.

Úgy döntöttem, hogy kötelességem napvilágra hozni, hogy Olaszországnak és hadseregének e szimbolikus képviselete – amelyet egyedül és védtelenül hagytak az egyik legbüszkébb és leghősiesebb ellenség fővárosában, ahol azért volt jelen, hogy megőrizze a keserűen kivívott győzelem erkölcsi és anyagi gyümölcsét – miként tudta véghez vinni azt a csodát, hogy nehéz és hálátlan feladatát nemcsak a győztesek, de a legyőzöttek megelégedésére is végezte.

Ezért Osoppóba visszatérve nekiláttam jelen emlékirat megírásának. Segítség gyanánt számos más jegyzetet és hivatalilevél-másolatot hoztam magammal, amelyek Budapestről, a követség irattárából, valamint magánszemélyektől kerültek elő. Így a sasfészekben [7] töltött napjaim végeztével írásom késznek volt nevezhető.

A gépelés során újraolvastam és kijavítottam a szöveget, de amennyire lehetséges volt, megtartottam annak eredetiségét, akkori meglátásaimnak elevenségével és benyomásaival együtt.

Időközben viszont már egy új kormány alkalmazásában teljesítettem szolgálatot, és volt, aki egyértelműen értésemre adta, a hivatalvezetés nem nézné jó szemmel, ha a küldetésemről szóló emlékek esetleg megjelennének.

Így egyelőre elálltam attól, hogy nyomdába adjam őket, jóllehet erre még előkelő körökből is ösztönöztek.

Majd más gondoskodik róla, amikor én már nem leszek – gondoltam akkor magamban.

Barcelona, 1928 áprilisa

A szerző

A szerző a küldetése idején, az „emberélet útjának felén”

A városból, ahová visszatért a béke, a másik városba, ahol a háború még tart – Cataniából Bécsbe

„Maioris est gloriae ipsa bella verbo occidere,
quam homines ferro et adquirere
vel obtinere pacem pace non bello.” [8]

Szent Ágoston

Hat hónappal ezelőtt a Villa Giustiban [9] kötött fegyverszünet pontot tett a háború végére, a sors pedig engem és négy ütegből álló csapatomat a Piave partjáról az Etna lejtőire vetett. Itt némi szomorúsággal segédkeztem – a tavasz fürge és megkérdőjelezhetetlen, valamint a béketárgyalások jóval lassabb és bizonytalanabb előrehaladta mellett – azon csapatrészlegek egyre nagyobb méreteket öltő leszerelésénél, amelyek tagjaival együtt éltem át a háború utolsó és legkeserűbb hónapjait. Velük osztottam meg a fáradtságot, a veszélyeket, az aggodalmakat, a fásultság és a vidámság óráit, a csüggedtséget és azt az emberfeletti boldogságot, amely a győzelem napjainak leírhatatlan kábulatában és örömében és a háborúskodás befejeztével hatalmasodott el rajtunk.

Noha a csapat felbomlása az események logikájából következett, és az irántuk érzett szeretet sem vakított el annyira, hogy ne kívánjam beteljesülését azon jogos vágyuknak, hogy családjaikhoz hazatérjenek, az elutazásuk mégis olyan fájdalmasan érintett, hogy úgy éreztem, indulásukkal megszűnik saját létem értelme is, de legalábbis katonai pályám biztosan véget ér.

Már az utolsó diákok és diploma előtt álló tisztek is elindultak, hogy visszatérjenek az egyetemre, és folytassák félbehagyott tanulmányaikat. Emlékszem, egészen Messináig el akartam őket kísérni, hogy néhány órával késleltessem a tőlük való elszakadást, és hogy még legyen módom átadni az utolsó jó tanácsokat a rájuk váró új élettel kapcsolatban. Pontosan úgy, ahogyan ezt egy apa tette volna a fiaival.

Egy hét telt el e búcsú óta, amikor egy május eleji délutánon a kaszárnyába visszaérve sürgős táviratot kaptam a főparancsnokság részéről, amelyben köteleztek, hogy a lehető leghamarabb jelenjek meg Padovában feladatszabás céljából, még azelőtt, hogy csatlakoznék a bécsi fegyverszüneti bizottsághoz, amelyhez beosztottak.

A távirat elolvasása ugyanazzal a hatással volt rám, mint fuldoklóra az oxigén.

Lelkem újfent bizakodni kezdett, újra a jövőbe tekintettem, mintha új horizontok nyíltak volna meg előttem, s az előző napok szomorú gondolatai szertefoszlottak.

Huszonnégy órán belül készen álltam az indulásra. Nemcsak hogy összepakoltam több mint négyévnyi cigányélet holmiját, amely alatt az Etióp-fennsíktól az Alpokig mindent bejártam, a csapatvezetés átruházásával kapcsolatos összes előírás szerinti formális teendőt is elvégeztem, sőt, még a tisztektől és a katonáimtól is búcsút vettem: szinte mindegyiküket csak nemrég osztották be az ütegembe, így nem volt meg közöttünk a háború alatt kialakuló bajtársi viszony.

Míg a vonat Róma felé vitt, néha újraolvastam a főparancsnokság táviratát, és magam is alig hittem el, hogy ebben az exkluzív és minden előjogára oly féltékeny közegben valakinek eszébe jutottam, hogy külföldre küldjön szolgálatba. Bár ők nem tudtak róla, ezzel egész életem egyik leghőbb vágyát és óhaját váltották valóra, azt a régóta dédelgetett álmomat, hogy külföldre küldjenek misszióba.

Emlékszem, hogy ezt már a háború előtt is kérvényeztem, és reménykedtem is benne, amikor időnként indulni láttam a beszerző bizottságokat Franciaországba, Németországba és Angliába. Bíztam benne a háború alatt is, amikor a genovai Belvedere Kórházban megtudtam, hogy Rómában olyan lábadozó főtiszteket keresnek, akik vállalnák, hogy fedélzetbiztosok lesznek Amerika és Olaszország között az utánpótlás-rakományokkal ingázó hajókon. Később még ajánlatot is kaptam, amikor – immáron gyógyultan – Speziában tartózkodtam, hogy kiképezzek egy új alakulatot. Már éppen indulni készültem Londonba a hadászati és hadfelszerelési minisztérium megbízásából, sőt el is indultam volna, hogyha az utolsó pillanatban nem ment volna minden füstbe egy fegyelmi vizsgálat miatt, amelyet egy vidéki pletykákkal teletömött, alpári stílusú névtelen levél robbantott ki.

Ezek után már lemondtam róla, és nem is reménykedtem abban, hogy valaha is külföldre vezényeljenek, noha továbbra is ott szerepeltem azokban a jelentésekben, amelyeket a felsőbb hatóságnak kellett készíteni a külföldi ország- és nyelvismerettel rendelkező tisztekről. Hányszor szerepelt a nevem ezeken a listákon bármiféle eredmény nélkül! Valójában kicsit naivság volt a részemről, hogy jelentőséget tulajdonítottam ezeknek az iratoknak azon temérdek bürokratikus feljegyzés között, amelyek a háború kezdete óta visszatérő rémálmául szolgáltak az osztályvezetőknek, és amelyek száma a háborúval – a hivatalok túltengése miatt – egyre inkább megsokszorozódott. Még ennél is naivabb voltam, amikor azt képzeltem, hogy a gyarmatügyi és társadalomtudományi diplomámmal párosított nyelvi ismereteim előnyt jelenthetnek, vagy ütőkártyaként szolgálhatnak ahhoz, hogy elnyerjek egy ilyen többek által is vágyott és óhajtott megbízatást. Miután már évek óta sűrűn koptattam a hadügyminisztérium folyosóit Rómában, tudnom kellett volna, hogy az efféle előjogok kiket illetnek meg!

A váratlan táviraton való elmélkedésem közben éppen az tűnt számomra a leginkább megmagyarázhatatlannak, hogy ez alkalommal miképp nem volt nálam kiváltságosabb jelölt, akire ezt a feladatot bízzák. Igaz – gondoltam –, hogy amióta aláírták a fegyverszünetet, rengeteg tisztet vezényeltek külföldre. De hogy hozzám forduljanak, aki elszigetelve élek Szicília ezen távoli szegletén, ahhoz bizonyára az kellett, hogy elfogyjanak mindazok, akik menni szerettek volna.

Egyszóval, a dolog olyan váratlanul ért, és olyannyira a kedvemre való volt, hogy belevesztem a tengernyi gondolatba, minden különösebb cél és eredmény nélkül, pusztán azért, hogy meggyőzzem magam, ez nem csupán ábránd. És csak attól féltem, nehogy megint úgy járjak, mint az előző alkalommal, hogy álmom már azelőtt szertefoszlik, mielőtt még megvalósulna.

Aztán azon töprengtem, hogy mi lesz majd a feladatom Bécsben, mivel kell majd pontosan foglalkoznom. Aggodalmaim közepette pedig egy másik, kellemetlenebb kérdés is felmerült bennem: vajon képes leszek majd megfelelően ellátni a feladatomat?

Abban a huszonnégy órában, amelyet Rómában töltöttem, teljesen lefoglalt, hogy átalakítsam és kipótoljam a felszerelésemet. Csökkenteni akartam a ruhatáram hadi jellegét, hogy helyette hozzáigazítsam egy olyan idegen fővárosban való tartózkodás igényeihez, amely ugyan ellenséges város volt, és továbbra is megszálló uralom alatt állt, de Európa fővárosai között mindig is arra törekedett, hogy férfi és női divat tekintetében felvegye a versenyt Párizzsal és Londonnal is.

Nem kevés időt vett el az sem, hogy kikeressem polcaimról azon könyveket, amelyekre szükségem lehet: azokból, amelyek a háborúban is velem voltak, számosat, ha nem is az összeset, félre kellett raknom. És azt sem tartottam szükségesnek, hogy magammal vigyem az egyetemi órák során használt összes társadalomtudományi könyvet. Dolgos és megfontolt válogatásra volt szükség ahhoz, hogy ne halmozódjon fel túlsúly.

A táviratban foglaltakról – a családtagokat kivéve, bár velük is csak érintőlegesen – nem beszéltem senkivel. Amikor mégsem tudtam elkerülni, zavaromat azzal lepleztem, hogy azt mondtam, Abanóba megyek a főkapitányságra, mert egy fegyverszüneti zónában kell szolgálatot teljesítenem. No, nem mintha a kapott parancs hangvétele különösebb diszkrécióra szólított volna fel – eleve bizalmas volt, mint az összes utasítás, még a legbanálisabb is, amely a főparancsnokságokról érkezik –, azonban okulva a korábbi tapasztalatomból, és ismerve a római környezetet, szükségesnek tartottam, hogy a lehető legkevesebbet beszéljek a dologról. Így akartam elkerülni, hogy bárki megirigyelje a helyemet, és kitúrjon engem tekintélye és befolyása segítségével.

Mindenesetre sietve folytattam utamat Padovába, onnan pedig Abanóba.

Miután megérkeztem, nem volt más dolgom, mint hogy megkeressem egy régi akadémiai iskolatársamat – akit a háborús előmenetelnek köszönhetően ezredesként és a főparancsnokság hivatali állományának deus ex machinájaként láttam viszont –, és biztosítsam őt de visu [10] arról, hogy még ezen a világon vagyok, és hogy a kapott parancsnak engedelmeskedve felkészültem utam folytatására a célállomás felé.

Nekem szánt utasítások? Egy se volt! Sőt, még azt sem tudta megmondani, miért kell Bécsbe mennem, vagy kit kell ott helyettesítenem. Szó mi szó, ez elég kevés egy központi hivataltól! De a sok magas rangfokozat között – amelyek után a szakma spekulánsai ácsingóztak, akik hasznot húzva a háborúból mindenáron ezredesek kívántak lenni – mi más lett volna egy alezredes, mint une quantité négligeable. [11]

Váltottunk néhány szót, hogy megosszuk egymással az elmúlt évek történéseit, majd az ezredes rábízott egyik talpnyalójára, utasításba adva, hogy gondoskodjon rólam, lásson el az összes szükséges dokumentummal, tájékoztasson, hogy miként érhetem el legegyszerűbben úti célomat, és hogy kísérjen el hűséges tisztiszolgámhoz, aki életem négy zaklatott vándoréve alatt végig elválaszthatatlan társam volt. Délben már szabad voltam.

Ennek ellenére estig vártam vele, hogy visszatérjek Padovába. Amennyire csak lehetett, igyekeztem elütni az időt, hogy így űzzem el annak a pár órának a szorongását és félelmét, amely egy előttem különösen vonzónak tűnő utazástól választott el.

Ekkor Bécsbe még nem jártak naponta vonatok Tarvisión keresztül, felszállni csak Udinében lehetett, szokatlanul korai órában. Mivel épp ment egy másnap, úgy döntöttem, nem maradok le róla, bár ezzel lemondtam arról, hogy megvárjam Paschettát, a tisztiszolgámat, akinek nem sikerült rögtön menlevelet szereznem.

De mennyire más volt ez a Bécsbe tartó vonat, mint azok, amelyekkel a háború előtt utaztam és léptem át a határt! Nem is annyira a berendezése miatt, amelyről ugyan sütött az elhanyagoltság, mint inkább a szerelvényt benépesítő utasok okán.

Volt sok olasz, számos amerikai és angol – egyik vagy másik akár közülünk való is lehetett volna – és néhány francia. Csak pár hölgy volt az egész vonaton, meg néhány parasztleány a harmadosztályon, akik a helyi forgalmat képviselték. Az arcokon pedig szinte ugyanaz az egyhangúság és elkeseredettség tükröződött, mint amikor az ember a tüzérség fegyvereinek hatókörébe lép. A legfurcsábbnak mégis az tűnt – figyelembe véve, hogy már átléptük az új határt –, hogy se az első, se a másodosztályon egyetlen német sem utazott. Vagy ha volt is, akkor jól meghúzta magát a vonat valami távoli sarkában, és a legmélyebb csöndbe burkolózott, mert az egyetlen német szó, amely néha megütötte a fülemet, a kalauztól származott, aki – éppolyan szenvtelenül, mint egykor – a jegyeket és az úti okmányokat ellenőrizte.

Azt is meglepve vettem tudomásul, hogy a kalauz mogorva arckifejezése egy cseppet sem enyhült meg az egyenruhát látva, a korábban megszokottal ellentétben nem vált tisztelettudóbbá, még akkor sem, amikor a hozzám hasonlóan katonai díszegyenruhában utazó antanttisztek valamelyikével volt dolga.

Amikor eszembe jutott a háború előtti német emberek mélyről fakadó tisztelete a fegyveres erők és a rangjelző zsinórok bürokratikus világa iránt, nem tudtam nem megdöbbenni egy efféle változáson. Ezen túl azt is észrevettem, hogy nem szándékolt közömbösség vagy ellenségeskedés volt abban, ahogy a győztes nemzetek tisztjei felé fordultak, hanem sokkal inkább fáradtság és undor. Mintha csak bánatot vagy irtózatot éreztek volna a katonákkal való találkozáskor, akikből valószínűleg éppen eleget láttak a háború négy éve alatt. Mely számukra micsoda szörnyű véget ért!

Talán – elmélkedtem – a mi győzelmünk sem hagyott olyan mély nyomot a lelkükben, mint amilyet akkor hagyott volna, ha az ellenséges terület határán félénken megálló győztes csapatok diadalmasan, ünnepi himnuszaikat visszhangozva vonultak volna be városaikba és falvaikba. De másfelől – mondtam magamnak –, ha mi magunk is alig érezzük, hogy nyertünk, és ha mi magunk sem viselkedünk igazán győztesként, nem eltúlzott követelés-e részemről az, hogy azok, akik tegnap még ellenfeleink voltak, most maguk is elismerjék és kimutassák, hogy legyőzettek?

Félretettem az efféle elmélkedést, hogy valami gyakorlatiasabb dologra gondoljak: arra a két étkezésre, amelyet még Bécsbe érkezésem előtt kellett volna megejtenem. Mivel a háború előtt hozzá voltam szokva az utazáshoz, előzetesen csöppet sem törődtem e részletkérdéssel, amelynek ugyanakkor mégis megvolt a maga jelentősége. Szerencsére meggondolatlanságomat pótolta egy lovassági főhadnagy előzékenysége, aki futárszolgálatot teljesítve ugyanazon a vonaton utazott.

Chiavari főhadnagy – így mutatkozott be – felajánlotta, hogy megosztja velem ellátmányát, és mindezt olyan közvetlenséggel és természetességgel tette – éppúgy, mintha még mindig valahol a fronton lennénk –, hogy még távolról sem jutott eszembe, hogy esetleg tiltakozzam vagy kéressem magam: elfogadtam felajánlását, és nekiláttam elfogyasztani a lunch-basket [12] bőséges tartalmát.

Lehetőségeim szerint igyekeztem meghálálni a főhadnagy kedvességét, egyúttal felismertem azon megbocsáthatatlan könnyelműségemet, hogy elfelejtettem előzetesen informálódni az ország élelmezési helyzetéről, amelyben átutazóban voltam. Annál is inkább, hisz pontosan tudtam, milyen állapotban volt akkor, amikor Ausztria aláírta a fegyverszünetet. Erről nemcsak az újságok beszámolóiból értesültem, hanem saját szememmel is láthattam, amikor helyszínbejárást tartottunk egy osztrákok által elhagyott óvóhelyen a Piavétól való visszavonulás másnapján.

De meg kell jegyeznem, sohasem feltételeztem volna, hogy a fegyverszünet után több mint öt hónappal, amely biztosra vehetően előre jelezte a „végső békét”, ne állt volna már vissza a viszonylagos rend az ellátásban, különösképpen az élelmezési források tekintetében, két olyan szomszédos tartomány között, mint Friuli és Karintia, amelyeket egy fontos és forgalmas közlekedési főútvonal köt össze. Lehetséges volna, hogy még a legsürgetőbb emberi szükségletek kielégítésének igénye sem tudta legyőzni azt a bizalmatlanságot, jogtalan aggodalmat és haraggal telt ellenszenvet, amely az antant államait jellemezte, amelyek rövidlátó politikájukban nem kívántak visszatérni a Közép-Európával folytatott békés kapcsolatokhoz?!

Már éjszaka volt, amikor a vonat begördült a bécsi pályaudvar széles boltozata alá.

Bár Chiavari főhadnagy megbízta a segédtisztjét, hogy tartsa szemmel mind az én poggyászomat, mind az övét, amelyeket egy hordár a többi utas csomagjával együtt az állomáson használatos kocsik egyikére felhalmozott, a fogatba való bepakoláskor azzal a kellemetlen meglepetéssel kellett szembesülnünk, hogy a legszebb útitáskának lába kélt: az egyiknek a főhadnagyéi közül. Természetesen a hordár azt mondta, ő nem vett észre semmit, és váltig állította, hogy mi nem vagyunk tisztában azzal, hány csomagot adtunk át megőrzésre.

Nem tehettünk mást, mint hogy bejelentjük a lopást a rendőrségen. De bármennyire is igyekeztünk, egyetlen rendőrt sem sikerült találni. Hihetetlen! Abban az országban, ahol egykoron azt mondták volna, hogy a rendőrség mindenhol jelen van.

Miután arra a fájdalmas felismerésre jutottunk, hogy mindent egybevetve egy bőrönd ellopása még mindig a legkevesebb, ami megeshetett velünk a kor erkölcsei közepette, a főhadnagy úgy döntött, hogy pillanatnyilag nem foglalkozik többet a dologgal, így fogtunk egy kocsist, aki elvitt minket a szállodáinkba: őt az Imperialba, engem a Metropolba.

Mivel nem tudtam, hogy a misszió titkársága foglalt-e nekem szállást (s ha igen, akkor hol), abba a szállodába mentem vissza, ahol a háború előtt is laktam. És nem is volt okom panaszra: elsődlegesen azért, mert volt szabad szobájuk, másodsorban pedig mert a szoba kitűnő volt, ha eltekintünk némelyik ágynemű siralmas állapotától.

Másnap reggel a hivatali időben elmentem Segre tábornokhoz. [13]

Az olasz fegyverszüneti bizottság

Hallottam, hogy beszélnek róla, és Olaszországban többször olvastam erről cikkeket és tudósításokat, de azon adomaszerű elbeszélésekből, amelyek leginkább azért születtek, hogy szórakoztassák a felületes olvasót, mintsem hogy tájékoztassák őt arról, amit máskülönben nincs módja megismerni, távolról sem tudtam képet alkotni feladatairól, tevékenységéről és eljárásrendjéről.

Olvastam a bizottságot vezető Segre tábornok munkájáról és tettrekészségéről szóló elismerő dicséreteket is, amelyeket az ügyek elsimításával és Olaszország számára kedvező jogosultságok kiharcolásával érdemelt ki. De erről sem tudtam sokat, mert sohasem vettem a fáradtságot, hogy mélyrehatóan tanulmányozzam e kérdéseket, azok fegyverletétellel kapcsolatos összefüggéseit, valamint azon kihívásokat, amelyek megoldást sürgettek.

Mindent egybevetve úgy jelentem meg Segre tábornoknál, hogy vajmi keveset tudtam a bizottságról és tevékenységéről.

A tábornokot személyesen is ismertem, mert nagy ritkán Rómában összetalálkoztunk – akkor még mindketten századosok voltunk; ő a vezérkari parancsnokságon volt, én a Rivista di Artiglieria e Genio (Tüzérségi és Utász Szemle) folyóiratnál, amelybe néha ő is írt egy-egy cikket. Aztán szem elől vesztettem, nem is találkoztam vele többet még háborús bolyongásaim során sem. Így aztán sohasem fordult elő, hogy szolgálati viszonyba kerüljek vele.

Úgy gondoltam, hogy szinte teljesen ismeretlen vagyok számára, már csak azért is, mert amikor a római helyőrségen szolgáltam, ugyan kitartóan részt vettem a lovas vadászatokon, a versenyeken és más sportösszejöveteleken, és látogattam a főváros legjobb szalonjait, egyszóval eléggé világi, pontosabban társasági ember voltam, nem tűntem ki semmilyen különleges tulajdonsággal vagy képességgel egyetlen területen sem, ezért Rómában a rengeteg tiszt között biztosan észrevétlennek kellett maradnom.

Nagyon meglepődtem hát, amikor a tábornok közölte, nemcsak hogy ismer, de emlékszik arra az önfeledt és gondtalan életre, amelyet én Rómában folytattam, ezért kötelességének érzi felhívni a figyelmemet arra, hogy ne csábuljak el túlzottan Bécs nagyvilágiasságától, amely általában könnyen és bőven osztja kegyeit az egyenruhát viselőknek, különösképpen, ha azok külföldi tisztek.

– Ugye nem kell emlékeztetnem rá, hogy ne mutasson túlzott fogékonyságot a bécsi hölgyek bájai iránt?!

Tiltakoztam ez ellen a Don Juan-os [14] hírnév ellen, amely egyáltalán nem felelt meg a valóságnak. Befejezésül pedig megjegyeztem, hogy mindent egybevetve az évek felettem is eljártak, csakúgy, mint a némi könnyelműséget megengedő életkor.

Másra terelve rögtön a szót megkérdezte, hogy milyen nyelveken beszélek, és merre jártam külföldön a háború előtt. Ezzel búcsút vett tőlem, hozzáfűzve, hogy majd eldönti még, miként alkalmazzon. A várakozást arra használtam fel, hogy jobban megismerjem az itteni környezetet és a küldetésben részt vevő kollégákat.

Amikor végeztem, kijöttem az Imperial szállóból, ahol a tábornok szállása és hivatala volt, hogy elmenjek a fegyverszüneti bizottság székhelyére, vagy jobban mondva oda, ahol irodáinak nagyobb része volt található: az Imperiallal átellenbeni épületben a Canovagassén.

Hogy hogyan és miért épp ezt a ronda házat választották missziónk szálláshelyéül – az elhanyagolt és koszos folyosóival és lépcsőivel, lepergett belső vakolatával és kifakult külső falaival –, azt nem tudtam magamnak megmagyarázni. Nem találtam sem megfelelőnek, sem méltónak a misszióhoz és országunkhoz egy ilyen megoldást, amely azokat a dél-olaszországi kaszárnyákat juttatta eszembe, amelyek annyira öregek voltak, hogy még az egyházi kongregációk [15] sem tudtak velük mihez kezdeni, így átengedték azokat az Olasz Királyságnak, hogy oda szállásolja el csapatait.

Milyen képet alkothatott Bécs és Ausztria a győztes Olaszországról, amely az ellenséges fővárost szinte csak titokban, néhány tiszttel és katonával szállta meg, akik ráadásul ilyen szegényes, már-már mondhatni méltatlan körülmények között állomásoznak?

A dolog annál is inkább megmagyarázhatatlan volt, hiszen a villa, ahol a háború előtt nagykövetségünk működött, teljesen üresen állt.

Igaz, nem lett volna elég nagy, hogy befogadja az összes hivatalt, de mégis, a legfontosabbaknak találhattak volna ott helyet. Talán naivságomban nem számoltam azzal, hogy erről a két állami adminisztrációnak meg kellett volna előbb egyeznie, ez pedig mindig hihetetlenül nehéz feladat.

A Canovagasse utcai bérkaszárnyában számos irodát találtam, annyit, sőt még talán többet is, mint amennyi a háború alatt egy hadsereg főhadiszállásán volt. Pillanatnyilag lemondtam annak kiderítéséről, hogy az egyes irodák hogy épülnek fel, hogyan működnek, és hogy milyen feladatokat látnak el, mivel arra koncentráltam, hogy találjak egy ismerős – tudtommal a missziónál szolgáló – kollégát, aki némileg útbaigazít.

Végül rá kellett jönnöm, hogy ilyenből több is van, mint amire számítottam. Ki ezért volt itt, ki azért. Sőt, volt itt egy csapat tiszt is, különféle rangokkal, akik időszakosan a misszióhoz vezényeltették és irányíttatták magukat. Élvezték a bécsi tartózkodást, gyakran nem is volt más megbízatásuk és feladatuk, mint hogy szórakozzanak, és hogy megnézzék a várost. Ahogy a fegyverletétel utáni első napokban mindenki magáénak érezte a jogot, hogy Trentóba és Triesztbe [16] menjen felderítőként, úgy most is voltak olyanok, akik megtalálták a módját, hogy Bécsig vagy még annál is messzebb jussanak.

Amikor ebédelni mentem a misszió menzájául is szolgáló Imperial szállóba, megdöbbenve láttam, hogy a Segre tábornokot körülvevő katonákból, tengerészeti tisztekből, valamint civil alkalmazottakból álló asztaltársaság létszáma jóval meghaladta a százat.

Mivel nem messze ültem a tábornoktól, egyszer csak meghallottam, hogy a nekem szánt megbízatásról beszél; hegyeztem hát a fülemet, hogy sikerüljön elcsípnem néhány árulkodó mondatot a rám váró feladatról. De vélhetően észrevette, hogy figyelek, ezért tovasiklott a témán anélkül, hogy kompromittálta volna magát.

Bármennyire is úgy találtam, hogy az élet Bécsben nem lett kevésbé bohém és vidám, mint egykoron, még sohasem untam magam annyira, mint abban a két munka nélkül töltött napban. Nem voltam se szolgálatban, se szabadságon, a bizonytalan helyzetek pedig nincsenek az ínyemre.

Az egész misszió és a holdudvarához tartozó még népesebb társaság hiába invitált szinte erőltetve, hogy vessem bele magam a szórakozásba, és élvezzem a boldogságra és felejtésre törő szinte már hisztérikus életet; ezt nem találtam kedvemre valónak.

Ki tudja, talán azért, mert új voltam e közegben, vagy mert más elképzelésekkel érkeztem, mint amelyek a misszió tisztjei között uralkodtak, de tény, hogy nem éreztem magam összhangban velük. A vidámság, a gondtalanság és az öröm élvezetének gátlástalansága pedig egyszerűen zavart, és szinte arra ösztönzött, hogy még jobban elzárkózzam. Így aztán, gondolom, a többiek számára még inkább kívülállónak tűnhettem, hisz nekem magamnak is az volt a benyomásom, hogy partra vetett hal vagyok.

Hogy lefoglaljam magam, turisztikai célból néhányszor körbejártam a várost, de sajnos a leginkább viszontlátni vágyott helyek vagy el voltak zárva a nyilvánosság elől, vagy a feje tetejükön álltak, mert elözönlötték őket a különböző missziók képviselői. Kirekesztettségemben végül szállodai szobámban maradtam, hogy ne kódorogjak folyamatosan a misszió irodáiban vesztegetve így nemcsak saját időmet, hanem másokét is.

E kétnapnyi nem vágyott semmittevés után, amikor ebéd közben összetalálkozott a tekintetünk, a tábornok váratlanul azt mondta: – Úgy döntöttem, hogy Budapestre küldöm. Később jöjjön be hozzám az irodába, hogy átadjam az erre vonatkozó utasításokat!

Budapestre? – töprengtem magamban lesütött szemekkel, és az előttem lévő tányért bámultam anélkül, hogy látnám, mi van benne. – A bolsevikok közé?!… Micsoda ötlet! Hogy fogjuk mi egymást megérteni?… Istenem, segíts!

Aztán eltereltem a gondolataimat, és igyekeztem közömbösnek mutatkozni.

A kapott utasítások tömören összefoglalva és a fölösleges szavak koszorújától megfosztva úgy hangzottak, hogy: mindenekelőtt szerezzek információkat a magyarországi politikai helyzetről, illetve az azokat meghatározó eseményekről. – Menjen el még ma – fűzte hozzá befejezésül – az információs hivatalba, ott részletes beszámolót fog kapni az utóbbi időben történt eseményekről. Olvassa el figyelmesen a Magyarországról szóló aktaköteget, és fussa át a sajtó-összefoglalókat, legalábbis azokat, amelyek Magyarországról szólnak. Ma este pedig, vacsora után, konzultáljon Tacoli márkival, [17] a Magyarországért felelős politikai biztosunkkal, hogy még tisztábban lássa a helyzetet, illetve azon lehetőségeket, amelyek előnyt biztosíthatnak az ország számára. Kérjen tájékoztatást azon lépésekről is, amelyeket még ő maga indított el, hogy azzal összhangban tudja folytatni tevékenységét.

Ezt könnyebb volt mondani, mint végrehajtani, ahogy erre a délután folyamán rájöttem, amikor a legjobb szándéktól vezérelve nekiültem átnézni azokat a különféle jelentéseket és dokumentumokat, amelyeket a Magyarországról szóló dosszié tartalmazott. Gépelt oldalak sorakoztak egymás után, összefüggés és időrend nélkül, amelyekben ugyanaz a téma ismétlődött mindenféle értékelés nélkül, amikor viszont ez utóbbi került az ember szeme elé, akkorra a tények már eltűntek vagy feledésbe merültek.

Bevallom, azt a keveset, amit sikerült megtudnom, kizárólag az újságcikkeknek köszönhettem. Viszont ami a delegációvezetői feladataimat illette, az egyetlen személy, akitől erre vonatkozóan némi – még ha csak homályos – tájékoztatást is kaptam, Tacoli márki volt, akivel az Imperial fumoir-jában [18] beszélgettem, miközben egy csoportnyi szép és odaadóan flörtölő hölgy legyeskedett körülöttünk.

De azon túl, hogy kivételes magyarországi helyzetünk kereskedelmi célú kiaknázásáról beszélt, a téma felé, amellyel kapcsolatban gondolataim leginkább össze voltak zavarodva, ő sem merészkedett, pedig határozottan vágytam rá, hogy valaki ezeket tisztázza a számomra. Ez pedig a következő volt: Még mindig az az elsődleges feladatom, hogy betartassam a fegyverszünet feltételeit?

Ez részemről nem csak üres kérdés volt, mert abból, amit a magyarországi történésekről olvastam, egyértelműnek tűnt, hogy a nemzet új kormánya olyan csekély mértékben ismeri el az antant misszióinak tekintélyét és hatalmát, hogy eleinte minden tőle telhetőt megtett – vagy legalábbis hagyta, hogy megtegyenek – azért, hogy az olaszok és a franciák eltűnjenek az országból. Pentimalli őrnagyunkat [19] még inzultálták is, néhány órára fogva tartották, és megfosztották az autójától.

Az olaszok később visszajöttek, Segre tábornok pedig újraindította delegációnk működését Budapesten. De ez sem egyoldalú megállapodás keretében ment végbe, hanem a bolsevik kormánnyal folytatott egyezkedések és alkudozások eredményeként. Volt tehát jóváhagyás, egyfajta hallgatólagos belenyugvás a bolsevikok részéről, amely azonban korántsem terjedt ki a fegyverletétel összes feltételének elfogadására.

Sőt, ez erősen kérdéses volt attól kezdve, hogy a magyar kormány hadsereget hozott létre, és készen állt arra, hogy a szomszédos országokkal harcoljon.

Tele bizonytalanságokkal azzal kapcsolatban, hogy mit kell és lehet majd tennem, valamint a magyarországi viszonyokra vonatkozó nagyon általános ismereteimmel a következő nap elindultam Bécsből, hogy elérjem úti célomat.

Az osztrák–magyar határsorompó Bruck an der Leitha és Királyhida között

Kun Béla

Bécsből Budapestre

Tizenkettedikén reggel elmentem elköszönni Segre tábornoktól. Miután megkérdezte, hogy végrehajtottam-e, amit mondott, és hogy sikerült-e szót értenem a politikai biztossal, még egyszer felhívta a figyelmemet a komolyságra, majd befejezésül egyfajta ünnepélyességgel a hangjában ezt mondta:

– A legfontosabb, hogy bármilyen helyzetbe is kerüljön, legyen mindig tudatában annak, hogy ön Olaszországot képviseli, és hogy az ön vállain nyugszik Olaszország presztízse abban az országban – ezzel kezet fogott velem, és jó utat kívánt.

A titkárságon visszaadták a menlevelemet, valamint megegyeztünk az autóról, amelynek a magyar határra kellett szállítania. Látva, hogy indulófélben vagyok, Valdettaro kapitány [20] tudtomra adta, hogy a menlevélről hiányzik a magyar követség feladatait ellátó hivatal vízuma. Ezért nekem kellett volna elmennem, de most már nem volt rá idő.

Ellenvetésül megjegyeztem, hogy meglátásom szerint egy efféle formalitás nemcsak hogy felesleges, hanem egyenesen ellentétes a menlevél szellemiségével és a benne foglaltakkal: ez ugyanis azt a jogot biztosította birtokosának, hogy szabadon közlekedjen a volt Osztrák–Magyar Monarchia területén. Hozzátettem, hogy ha hamarabb értesültem volna a dologról, biztosan igazodtam volna a misszió által előírt normákhoz, de úgy találtam, hogy Magyarország efféle követelésének méltánylása egyet jelentett volna győzelmünk morális lekicsinylésével, valamint egy Diaz tábornokkal [21] szembeni sértés legitimizálásával, akinek az aláírása ott szerepelt a menlevélen.

Miután becsomagoltam, visszamentem az Imperialba ebédelni, és hogy készíttessek magamnak valami hidegélelmet az útra. Majd délután kettőkor autóba ültem a műszaki alakulat egyik katonájával, akit mint ideiglenes tisztiszolgát kaptam magam mellé, és elindultam.

Két órával később Bruck an der Leithában voltam (magyarul Királyhidán), [22] vagyis a régi Monarchia felbomlása utáni magyar–osztrák határnál.

A két állam között fegyveres őrök által őrzött két vastag fasorompó jelezte az országhatárt, olyanok, amilyeneket a vasúti átkelőknél használnak. Az egyik és a másik sorompó között semleges terület húzódott körülbelül száz méter szélességben, mintha csak a fronton lévő no man’s landnek [23] lenne egyfajta békebeli folytatása.

Az osztrák Volkswehr [24] katonái, közeledni látva az autót benne egy egyenruhát viselő tiszttel és az olasz zászlóval a hűtőrácson, minden késlekedés nélkül felnyitották a sorompót, és hagyták áthaladni a járművet. Egy tisztes meg akarta ugyan vizsgálni a poggyászaim tartalmát, de miután megmutattam neki a menlevelet, és elmondtam, hogy mentességet élvezek az efféle vizsgálatok alól, nem mert tovább erősködni.

A második sorompóhoz érkezve újabb katonák jöttek az autóhoz, afelől érdeklődve, hogy merre tartok. Miután közöltem velük, megkértek, hogy fáradjak a közeli irodába, odairányították az autót is, miután két katona – vállukon átvetett puskával –, kíséret gyanánt, fellépett a kocsihágcsóra, az egyik jobbra, a másik balra.

A sapkától és néhány részlettől eltekintve ezek a magyar katonák nem sokban különböztek az osztrákoktól, viszont rögtön szembetűnt a skarlátvörös karszalag, amelyet viseltek. Beléptem a Magyar Tanácsköztársaságba.

Az autó egy szegényes fehér épület előtt állt meg. A kíséretünkbe tartozó két vörösőr bement, majd nem sokkal később visszatért egy harminc év körüli fiatalember társaságában, aki keresetlen, ugyanakkor méltóságteljes udvariassággal közeledett a járműhöz. Üdvözölt, majd német nyelven megismételte a kérdést, hogy merre tartok, egyben felszólított, hogy mutassam meg neki az irataimat.

Még két óra van hátra a vonatom indulásáig, mondta, és megkért, hogy helyezzem magamat kényelembe az irodájában, míg ő ellenőrzi és felveszi az adataimat.

Hellyel, cigarettával és tűzzel kínált, majd megjegyezte, hogy a Magyar Képviselet vízumának híján nem engedheti meg, hogy folytassam utamat anélkül, hogy előbb Budapestre ne telefonálna, és meg ne szerezné Kun Béla jóváhagyását.

– Úgy tűnik – mondtam –, hogy itt valami félreértés van: alapvető és lényegi félreértés, ein gründliches und wichtiges Missverständniss. A menlevelem jogot biztosít arra, hogy szabadon utazzam Magyarországon. Véleményem szerint önnek kizárólag személyazonosságom ellenőrzésére kell szorítkoznia.

– Önök hagynák, hogy belépjek Olaszországba a hatóságaik vízuma nélkül? – kérdezett vissza a tisztviselő.

– Természetesen nem – feleltem. – De engedje meg, hogy megjegyezzem, a párhuzam nem állja meg a helyét. Felfogom, hogy az ön számára milyen fájdalmas lehet az arra való emlékeztetés, hogy a háborút Olaszország nyerte, és nem Magyarország, de attól ez még így van. Amikor azt kívánom, hogy szabadon ki- és beléphessek az ön országába, akkor nem kívánok mást, mint ami a fegyverszüneti egyezményben van. Ennek ellenére nincs semmi kifogásom az ellen, hogy Budapestre telefonáljon, és megerősítést kérjen. Doch habe ich nichts dagegen, dass Sie nach Budapest telefonieren, um das bestätigen zu lassen.

Miközben elszívtam a cigarettámat, ő próbált kapcsolatba lépni Budapesttel. Azonban amennyire értettem – inkább a gesztusokból, mintsem egy olyan nyelv félmondataiból, amelyet egyáltalán nem ismertem –, nem sikerült beszélnie azzal, akivel szeretett volna.

Közben anélkül, hogy neheztelt volna rám a mondottakért, beszédbe elegyedtünk egyéb témákról. Elmesélte, hogy jó pár évig Amerikában élt, ezért amikor felajánlottam neki, hogy ha szeretné, beszéljen nyugodtan angolul, a társalgás ezen a nyelven folyt tovább. Méghozzá továbbra is olyan udvarias hangnemben, hogy senki sem mondta volna meg, hogy azon szörnyű bolsevikok egyikével van dolgom, akikről a beszámolókat olvastam az újságban.

Noha rendületlenül próbálkozott, a telefon továbbra sem hagyta, hogy a határőr-felügyelő Kun Bélával beszéljen, pedig már csak fél óra hiányzott a vonat indulásáig. Úgy döntöttem, hogy visszatérve a témára ideje felhívni a figyelmét, hogy nem áll szándékomban továbbra is kétségek között maradni. Budapest jóváhagyásával vagy anélkül, de mondja meg azonnal, hogy hagyja-e folytatni utamat, mert negatív válasz esetén visszamegyek Bécsbe. – Ügyeljen azonban arra, amit tesz – tettem hozzá –, mert a tábornokom legkésőbb holnap ismét el fog ide küldeni, méghozzá biztosan meggyőzőbb érvek kíséretében.

Alig fejeztem be a mondatot, a felügyelő megnyugtatásomra közölte, hogy már parancsba adta egy fülke lefoglalását a vonaton, és minden eshetőségre felkészülve már magára vállalta utam folytatásának felelősségét. Ha gondolom, vissza is küldhetem az autót Bécsbe.

Ez azonban nem gátolta meg a kitartó telefonálgatásban, talán csak lelkiismeretességből, vagy hogy mentséget találjon a felettesei előtt, de egészen addig nem adta fel, amíg már csak mindössze néhány perc maradt a vonat indulásáig. Ekkor megkínált még egy cigarettával, és saját autóján kísért az állomásra.

Ott találtam a tisztiszolgámat, Perottit, aki már helyet foglalt egy harmadosztályú kocsi egyik felében minden csomagunkkal együtt. Ahogy a rendőrfelügyelő, úgy a szolgálatkészen segítséget nyújtó állomásfőnök is egyfolytában mentegetőzött, hogy harmadosztályú kocsiban kényszerülök utazni. Ha előzőleg értesítették volna őket, akkor szalonkocsit biztosítottak volna számomra, ahogy erről már más alkalmakkor is gondoskodtak. – Azonban – fűzték hozzá – Győrben, ahol át kell majd szállnia, már parancsba adták, hogy készítsenek elő egy első osztályú fülkét.

A szokásos precizitással pontban tizennyolc órakor elindult a vonat, miközben a vasúti személyzet megjelenése okán a számában megsokasodott hatóság sorfalat állt, és úgy üdvözölt, mintha csak az egyik miniszterük volnék.

Akárhogy is, bizonyos szokások megmaradtak a szovjet rezsimben is. Egy nap alatt nem lehet lerombolni évszázadok munkáját.

Az enyémet inkább katonavonatnak lehetett volna mondani, mintsem vasúti szerelvénynek: lassú volt, mint egy csiga, tíz perceket állt minden állomáson, még a legkisebbeken is, és szó szerint több utas volt rajta, mint amennyiről elképzelhető volt, hogy kevés kocsijába felfér. Tudtam, hogy a többi fülkében szorosan lehetnek, mint a heringek, de az állomásvezető még a legbátrabbakat is egyetlen pillantással eltántorította attól, hogy bejöjjenek abba a fél vagonba, amelynek a közlegénnyel csak aprócska részét foglaltuk el.

Este kilenckor, menetrend szerint, megérkeztünk a németek által Raabként ismert Győrbe.

Miközben iparkodtam leszállni – tudva, hogy át kell szállnom, és várakoznom kell három órát –, egy rendőrbiztos kíséretében az állomásfőnök jött a peronra, és mindketten a szolgálatomba ajánlották magukat. Vállalták, hogy elvitetik csomagjaimat egy egyszerűen berendezett váróterembe, amelyet már le is foglaltak a számomra. Miután megtudták, hogy nincs szükségem semmire, és hogy hoztam magammal vacsorát is, elmentek, az ajtót pedig kulcsra zárták, hogy – elmondásuk szerint – megakadályozzák a folyosót elárasztó emberek betódulását.

Elhaladtamban vetettem egy pillantást a folyosóra, amely a dantei pokol [25] egyik bugyrának képét idézte fel bennem: a kőpadlót szó szerint emberek borították, egyesek feküdtek, mások összegömbölyödtek a zsákjaik és a cókmókjaik között, néhányan félig egymásra rogytak. Mérhetetlen kimerültség, közöny és csüggedtség uralkodott el rajtuk, úgy tűnt, mindez már nem is zavarja őket. Még a mi emigránsbefogadó állomásainkon és a legósdibb óceánjárók harmadosztályú fedélzetén sem fordult velem elő, hogy ilyen nyomorúságos jelenetet lássak.

Megosztva a közlegénnyel a Bécsből hozott bőséges adagot megvacsoráztam, majd hogy múlassam az időt, olvasni kezdtem annál az egyedüli és halovány fénynél, amelynek az egész nagytermet kellett volna megvilágítania. De nem telt el még fél óra sem, amikor megjelent a rendőrbiztos, hogy az olasz fronton megélt hányattatásairól mesélve felvágjon előttem olasznyelv-tudásával.

Jóval kevésbé volt kifinomult, mint királyhidai kollégája, mégis, amíg ennél a témánál maradt, éppolyan szívesen beszélgettem vele, mint egy olasz tizedessel vagy őrmesterrel. Egyrészt, hogy meghívjam valamire, másrészt, hogy a közlegénnyel együtt a saját szomjamat is oltsam – lévén, hogy vacsora közben sem ittunk semmit –, megkértem a rendőrbiztost, mutassa meg a tisztiszolgámnak, hol tudna venni egy üveg sört, amelyet majd együtt innánk meg.

– Sört?!… Se sört, se bort, se röviditalokat nem lehet engedély nélkül tartani. Ha nem lenne ilyen késő, telefonálnék Kun Bélának, hogy kérjek önnek engedélyt. Már máskor is történt ilyen, és megerősíthetem, hogy az átutazó külföldiektől még sohasem tagadták meg.

Megköszöntem neki, mondván, megleszek nélküle is, viszont kértem, hogy legalább vizet szerezzen, sőt, ha lehet, ásványvizet, hogy maradjon az útra is. Közben azon elmélkedtem magamban: ez a Kun Béla valóban páratlan ember lehet, ha arra is van ideje, hogy ilyen semmiségekkel foglalkozzon.

De – gondoltam – ez az egész talán csak egy hivatalnokok által használt szófordulat, hogy így érzékeltessék a dolog jelentőségét.

Végül meg kellett elégednem a sima csapvízzel, mert az is rendeletben állt, hogy este tíztől valamennyi étterem, kávézó és italokat forgalmazó hely legyen zárva.

Éjfélkor – amikor értesítettek, hogy a budapesti vonat útra kész – udvariasan elkísért a számomra lefoglalt első osztályú kupéhoz, és utasította az őrt, hogy hozza a csomagomat.

Az induláshoz egy másik vonat csatlakozására kellett várnunk, amelynek megérkezte után vonatunkat ellepte az útjukat folytatni szándékozó utasok tengere. Minden fülkében kétszer vagy háromszor több utas volt, mint amennyi férőhely, a folyosókon és a peronon is már egymás hegyén-hátán álltak, sőt, a teljes helyhiány miatt többen kívül, a vagon tetejére mászva kerestek megoldást.

Nem volt hozzá szívem, egy egész fülkét lefoglalni magamnak, ezért kinyitottam az ajtót, és hagytam, hogy elfoglalják az üres helyeket.

Hogyan lehetséges az, tettem fel magamnak a kérdést, hogy Magyarország, ahol jóval kényelmesebben és olcsóbban lehetett utazni, mint sok más európai országban, ilyen siralmas állapotba jutott a háború után? Bármely katonavonatunk, még a legrozogább is, luxusvonatnak tűnt volna amellett, amelyben utaztam. Pedig fontos vonalról volt szó, és az egyik legfontosabb járatról, amely ezen a vonalon megmaradt.

Miután bepréselődtem a számomra megmaradt fullasztóan szűk sarokba, próbáltam elaludni, annál is inkább, mert fény híján olvasni sem tudtam. De már az is nagy dolog volt, ha időközönként sikerült elbóbiskolnom tíz percre. A folyosón – test- és léleksanyargató szűkössége ellenére – valakinek zenélni támadt kedve: igaz, hogy a hegedű hangjai oly szomorúak és szívszaggatóak voltak, mintha csak a zenész és a többi utas kálváriáját szólaltatnák meg, mégis volt abban valami lenyűgöző, hogy valakinek egyáltalán volt kedve játszani, és hogy sikerült is neki abban a nagy tömegben. Szomszédjaim pedig, miután a hiányzó fényt a számos kiürült borosüveg egyikébe állított gyertyával pótolták, nekiláttak különféle ételeik elfogyasztásának. Az evés-ivás után cigarettáról cigarettára gyújtottak, s közben végig azon bánkódtak, hogy én miért nem vettem részt gasztronómiai örömeikben.

Magyarok voltak, és ha nem is mondtam volna meg, hogy olasz vagyok, akkor is rájöttek volna az egyenruhámról. Az ellenséget kellett volna látniuk bennem, az egyenruhámnak pedig a győztesek iránt érzett utálatot kellett volna kiváltania. Hogy lehetséges, hogy ez mégsem ébresztett bennük semmiféle ellenszenvet, megvetést vagy haragot?

Tarvisio és Bécs között, valamint Bruckban sem kerülték el a figyelmemet a gyűlölködő arckifejezések, a rejtett haragról árulkodó szavak, a helyzet tűrhetetlenségére utaló gesztusok. Mióta viszont beléptem Magyarországra, csak barátságos arcokat láttam, természetes jóindulattal megáldott embereket, akik bármit megtettek volna nekem, amit kérek tőlük: ugyanazzal a kedvességgel és természetességgel, mintha csak egy lettem volna közülük. Ha nem lett volna az a különös nyelv, amelyet beszélnek, olykor azt hihettem volna, hogy valamely délolasz tartományban vagyok épp átutazóban.

Az itteniek haragjának teljes hiánya – akik még egy éve ellenünk harcoltak, és akikről tapasztalatból tudtuk, hogy ők a legbátrabb és legkitartóbb ellenfeleink – az igazat megvallva nagyon meglepett. Egyértelmű – mondtam magamnak –, hogy nem voltak köztünk faji [26] ellentétek: a politika, a kormány cselszövései és az érdekek időszakos különbözősége tüzelte fel ellenünk ezt a népet, de most, hogy már nem lőttünk fegyverekkel és ágyúkkal egymásra, újra ugyanolyan jóbarátok lettünk, mintha mi sem történt volna.

A fentiek ugyan hozzájárultak ahhoz, hogy a figyelmem éber maradjon, az út mégis hihetetlenül hosszúnak tűnt, már csak azért is, mert a vonat amellett, hogy lassú volt, minden állomáshelyen meg is állt, gyakran tíz percekre.

Nyolc óra lehetett, amikor magunk mögött hagyva Budapest külvárosait, az elcsigázott és zsúfolásig megtelt vonat befutott a város főpályaudvarának tetőzete alá.

Míg a tisztiszolgám követte a csomagjaimat rakodó hordárt, én a kijárathoz mentem, hogy megnézzem, ott van-e a missziónk autója, amelyet elvileg előzetesen értesítettek az érkezésemről. Mivel nem találtam az autót, és a térről is szempillantás alatt eltűnt az összes jármű, visszamentem az állomásra, hogy keressek egy telefont, és kapcsolatba lépjek valakivel a mieink közül.

Az állomás katonai parancsnokságára irányítottak. Az irodát már messziről fel lehetett ismerni, mivel a bejárat előtt számos katona ácsorgott, magatartásuk és öltözékük egyaránt számos kívánnivalót hagyott maga után. Nem mondhatnám, hogy jó reklámot csináltak a rendszernek mint első fecskék, akiket látnom adatott egy szovjetekből álló hadseregből. Ennek ellenére, amikor közeledni láttak, a maradék katonai szemérem folytán előzékenyen félreálltak, és tiszteletteljesebb magatartást öltöttek. Bent a hivatalban még a kintinél is nagyobb felfordulás és kisebb fegyelem uralkodott: de ott is azonnali átalakulást észleltem, amikor feltűnt számukra, hogy jelen van egy külföldi tiszt is. Szinte elszégyellték magukat, hogy ennyire nem katonához méltóan mutatkoztak.

Megtudva, hogy mi vezetett hozzájuk, még a tiszt megjelenése előtt versenyre keltek egymással, hogy a segítségemre legyenek. Egyikük, aki olaszul is beszélt, vonalat kért a Ritzbe, és sikerült elérnie, hogy kérésemre a készülékhez jöjjön az egyik csendőrkatonánk. Időközben váltottam néhány szót a tiszttel, aki odajött hozzám bemutatkozni. Tiszt?… Nekem legalábbis annak tűnt, noha az egyenruháján semmiféle rangjelzést nem viselt.

Kiléptem a hivatalból, és két, katonákból álló oszlop között haladtam el: díszsorfalat álltak nekem. Eltekintve a meglehetősen kopottas egyenruháiktól, nem lett volna különösebb kifogásom velük szemben, még akkor sem, hogyha az én katonáim lettek volna. Persze a ruha anyaga még most is jó volt, az elhanyagoltság pedig talán részben a Tanácsköztársaság ártó szellemiségéből, részben pedig a háborúból fakadt, mivel ilyenkor az osztagok kevesebbet foglalkoznak a külsőségekre vonatkozó szabályokkal, hogy a lényegre tudjanak koncentrálni. Ha kicsit idősebbek lettek volna, ezekben a bolsevik katonákban saját besorozottjaimra ismertem volna: a régi korok újoncaira, akik bármit készek és képesek lettek volna megtenni azon kívül, hogy rendesen vigyázzba álljanak. Azonban banditáknak és bűnözőknek nevezni őket, ahogy ezt néhány olasz és külföldi újságban olvasni lehetett, nem volt jogos.

Az állomás kijáratához érve vártam kicsit a misszió által ígért autóra, aztán amikor sehol nem láttam, úgy döntöttem, hogy beülök a térre érkező első kocsiba, és elvitettem magam a Ritz szállóba.

A budapesti olasz delegáció

Az olasz fegyverszüneti katonai bizottság budapesti delegációja érkezésemkor a következőkből állt: Murari alezredesből, [27] aki azután tért vissza, hogy egy évet egy magyar fogolytáborban töltött, Accame [28] és Carbone [29] századosokból, akik közül az első a lovasság, a második pedig a műszaki alakulatok kötelékébe tartozott, valamint néhány csendőrtisztből és ezredírnokból, összesen nyolcból, akik mint futárok és mint irodai alkalmazottak dolgoztak.

Közéjük tartozott még mint politikai megbízott a diplomata Tacoli márki is, bár ő inkább Bécsben tartózkodott, és csak akkor jött át néhány napra Budapestre, amikor valami személyes megtárgyalnivalója volt. Másrészről az akkori igen elterjedt és igaznak tűnő közvélekedés szerint – amelyet maga Tacoli is osztott – a Magyarországgal kapcsolatos dolgokat jobb volt Bécsben megtárgyalni, mint Budapesten, talán mert Bécsben – a több ezer emigráns között – ott voltak az elmúlt rezsim legbefolyásosabb politikusai is.

De az igazi ok, amely visszatartotta Tacoli márkit a Budapestre költözéstől, úgy vélem, abban keresendő, hogy volt Budapesten egy másik diplomata is: Livio Borghese herceg, [30] aki ugyan nem hivatalosan, de politikai tevékenységet folytatott.

Borghese hercegnek valójában Belgrádban kellett volna lennie. A külügyminisztérium legalábbis oda küldte egy követi megbízólevéllel, bár – ki tudja, miért – az akkreditációja Jugoszlávia helyett Szerbiába szólt. Ezt az új Szerb–Horvát–Szlovén Királyság vélhetően jogállásának és területi gyarapodásának el nem ismeréseként értelmezte, és egyszerűen elutasította a megbízólevél elfogadását. Így Borghese herceg – aki teendő híján nem akart az elmaradott és szegényes jugoszláv fővárosban maradni – úgy gondolta, amíg kitalálják, miként békítsék össze az olasz szándékot a Szerb–Horvát–Szlovén Királyság túlzott sértődékenységével, addig inkább a közeli Budapesten telepszik le, ahol Európa egyik legfejlettebb városának kényelmén túl még közeli családtagjainak vendégszeretét is élvezheti, akiket vélhetően nem látott már a háború kitörése óta.

A rokonok és az a jogos vágy, hogy rajtuk segítsen – miközben tombolt a kommunizmus mindent elsöprő forgataga – volt az oka annak, hogy Borghese herceg kapcsolatba került egy népbiztossal [31] és magával Kun Bélával. Innen került akarata ellenére a politika sodrába: a körülményekből kifolyólag, és – legalábbis eleinte – kizárólag csak személyes érdekek mentén.

Titkárként magával hozta a háborúban többször is megsebesült volt rohamosztagos tisztet, Valerio Pignatelli herceget, [32] aki Borgheséhez hasonlóan gyakorlatilag ugyancsak a delegációhoz tartozott.

Az egész delegáció a Ritz szállóban [33] lakott, még a katonák is. A hotelben néhány szoba pedig irodának volt berendezve. Itt székelt többet között a Duna Bizottság [34] is, amelyet akkor egyetlen hatalom képviselt, Anglia, Freeman korvettkapitány, [35] valamint az amerikai W. B. Causey alezredes [36] személyében. Utóbbi a jótékonysági szervezetként működő Food Commissionnél szolgált, amely a háború következményei miatt éhező lakosság megsegítését tűzte ki célul.

Az antanthoz köthető szervezeteken túl a szállóban képviselettel rendelkezett a születőben lévő Ukrán Köztársaság is, amelyet csak a két bolsevik kormány ismert el: az orosz és a magyar. Azt sem zárnám ki, hogy ez csak ideiglenes misszió volt, mert ahogy egy nap megtudtuk, hogy létezik, egy másik nap már arról értesültünk, hogy nincs többé, miközben mi még csak észre sem vettük távozását.

Murari ezredes – lévén, hogy nem értesítették – egyáltalán nem számított az érkezésemre, s meglepődve hallgatta, hogy a helyettesítésére jöttem a misszió parancsnokságára. Sőt, egyenesen csalódott volt a leváltása miatt, bár arra nem volt oka, hogy ezt bizalomvesztésként értelmezze Segre tábornok részéről, hiszen már korábban is tudta, csak átmenetileg lesz Budapesten. Ugyanakkor jól érezte magát itt, és az ellátott munkakör is sokkal örömtelibb, érdekesebb volt, és nagyobb megelégedésére szolgált, mint az, amelyet tudomása szerint Bécsben tartottak fenn számára.

A helyzetet mégis filozofikus nyugalommal kezelte: szívélyesen fogadott, és kész volt megtanítani mindarra, amit a betöltendő tisztséggel és a jövőbeli környezettel kapcsolatosan tudnom kellett. Miután megbeszéltük, hogy a szolgálatról majd az ebéd után beszélünk, a közbeeső időt önmagamra szántam.

Noha a szálló kommunista kézben volt, működése olyan maradt, mint minden nagy szállóé, és néhány apróbb módosítástól eltekintve a személyzet hierarchiája is megmaradt. Így felvettem a kapcsolatot az igazgatóval, kértem egy Dunára néző szobát, és megegyeztünk, hogy ha Murari ezredes távozik, átköltözöm majd az övébe, hogy a misszió irodájának szomszédságában legyek. Az árról nem egyezkedtünk, mivel közölte, hogy a szobák ára fix, ki van írva mindegyikben, a bevételek pedig a kormányhoz folynak be; nem állt módjában az sem, hogy a hosszabb tartózkodás miatt valamiféle átalánydíjat számoljon.

Valamivel tizenkettő után lementem a földszintre ebédelni, ahol összetalálkoztam és megismerkedtem a missziós tisztekkel.

Az ebédlőben – zsúfoltabb volt, mint vártam – a misszió fenntartott magának az egyik sarokban egy Duna-korzóra néző, üvegablak melletti nagy kerek asztalt, amely az átutazóban lévő olasz vendégeknek is helyet tudott biztosítani. Aznap azonban mindössze öten voltunk: csak mi, missziós tisztek, mind egyenruhában, kivéve Pignatelli hadnagyot. Borghese herceg, amikor a szállóban tartózkodott, inkább a saját szobájában étkezett, s a missziónk asztalánál csak kivételes alkalmakkor jelent meg: egyrészt mert gyakran volt a rokonaival, másrészt mert ragaszkodott egyes bevett szokásaihoz, továbbá mert elmondások szerint nem is volt mindig olyan hangulatban, hogy mások társaságát élvezni tudja.

Valójában inkább menzának semmint restaurant-nak lehetett nevezni a földszinti helyiséget; nem volt ugyanis se étlap, se menü. A maitre d’hotel [37] csak azokon a szerencsésebb napokon adott közre ilyet, amikor valami tartalmasabbat tudtak ajánlani annál, mint aznap délben, amikor is a pincér sietve közölte, hogy a kevéske Rindfleisch [38] már elfogyott, és hogy kizárólag orosz hússaláta és desszert maradt. Egy tiszt viszont már gondoskodott rólunk, így hosszú várakozás után megjelent a pincér egy nagy tál makarónival, amelyre néhány doboz katonai húskonzervből készült a feltét – ezeket az élelmiszereket a misszió hozta magával. Aztán a szálló egy kizárólag ecettel készített orosz salátával kedveskedett és édességgel, valamiféle csokis löttyel, de utóbbi annyira vállalhatatlan volt, hogy a chef [39] mentegetőzésül helyesnek tartotta előrebocsátani, hogy tej hiányában vízzel kellett elkészítenie.

A borral viszont nem volt gond: a pincér által mutatott lista meglehetősen bőséges, választékban gazdag volt. Az asztalokon lévő üvegek alapján pedig láthatóan a borok felszolgálása sem jelentett gondot: nem csak mi, mások is hozzájuthattak.

Az ebédünk ugyan nem volt lukulluszi [40] lakoma, de a többi törzsvendégéhez képest mégiscsak annak számíthatott, mert szomszédjaink közül többen is irigy és vágyakozó pillantásokat vetettek felé. Idővel szokássá vált, hogy amikor valamiből maradt, azt megosztottuk az ismerőseinkkel, így az aznapi tészta maradéka a szalon közepén ülő két hölgyhöz került, akik örömük tolmácsolásaképp udvarias gesztusokkal fejezték ki köszönetüket Accame és Carbone századosoknak. Még a kétszersült is, amelyből ehetetlensége miatt csak kevés fogyott, számos hódolóra talált. Sajnos a Bécsből érkező ellátmány is apadni kezdett. Az olívaolajból például már csak cseppek maradhattak, láttam, hogy Accame százados mennyire takarékoskodva önti a salátánkra. Olyannyira, hogy Pignatelli hadnagy viccesen meg is jegyezte: – Csak nem megszentelt olajnak nézed?

Kávézás közben – újabb ínyencség, amellyel megajándékoztuk magunkat az ebéd végeztével – felélénkült az asztaltársaság annak a néhány tudósítónak köszönhetően, akik hivatalos információért jöttek a városban általuk gyűjtött helyi hírekért cserébe. Köztük volt Fraccaroli [41] is a Corriere della Serától, aki viccesebbnél viccesebb történeteket mesélt, ugyanolyan élvezetes stílusban, ahogyan azokat az újságban szokta tálalni. A kávé felszolgálásáig kellemesen telt el fél óra. Kotyogós kávéfőzővel készítették el mindjárt ott helyben, mert – mint megtudtam – attól féltek, hogy a ritkaságszámba menő valódi kávét esetleg valaki árpa vagy füge Ersatzcal [42] helyettesíti.

A többikhez hasonlóan én is kikértem a számlát, és fizettem: 60 koronát a fél üveg magyar borért, a salátáért, az édességért, valamint a makaróni rám eső részéért. Ez olasz pénzben úgy 10 líra lehetett. Nem volt sok tehát, bár a magyarok szemében ez már borsos összegnek számított.

Ebéd után Murari ezredes úgy gondolta helyesnek, ha első helyismereti eligazításként körbevezet a városban.

Voltam már Budapesten néhány évvel a háború előtt, de mivel nem maradtam tovább egy hétnél, csak homályos emlékeim voltak, nem elegendőek ahhoz, hogy tájékozódni tudjak. Másrészről pedig most nem is a turista szemével néztem a várost.

Már reggel az állomásról a szállóba menet, a Rákóczi úton megragadta a figyelmemet a vörös zászlók és a vörös díszítések töménytelen mennyisége, amelyekről már az újságokban is olvastam a május elsejei bolsevik ünnepségek kapcsán. De amit ott láttam, az teljességgel eltörpült az Országház tere, az Andrássy út, a Lipót körút és azon más utcák színpadias berendezése mellett, ahová Murari tábornok a délután folyamán elvitt engem. Egész paloták voltak a tetejüktől a talpukig vörösbe borítva, éppúgy, mint a pavilonok és a szobortalapzatok, míg az ablakokban, az erkélyeken és a háztetőkön, szóval ahová csak tűzni lehetett, skarlátvörös zászlók és lobogók lengtek. Olyannyira zavarták és irritálták a szemet, hogy most először éreztem át azt az erőszakra való buzdítást, amelyet mindez az emberekből kiváltani hivatott volt. Hogy teljessé váljon a szocialista forradalom apoteózisa, az Országház mellett a bolsevizmus apostolainak három kolosszális gipszszobra magasodott óriásként az égbe: Marx, Engels és Lenin. Az önmagát a nép barátjának nevező kormány pedig, hogy begyógyítsa a hosszú háborúból kimerülten, megalázva és megtépázva kikerülő nép lelki és testi sebeit, azzal kezdte meg működését, hogy eltékozolja annak maradék vagyonát, hogy ilyen hűhókkal részegítse meg.

Ha nem lett volna ez a mindent átható vörösség, nem mondta volna meg az ember, hogy a város egy olyan radikális társadalmi és gazdasági krízisen megy keresztül, mint amilyen a bolsevizmus. Az utcákon a járdák tele voltak ácsorgó és sétálgató emberekkel; az utassal csordultig telt villamosok rend szerint követték egymást, a modern nagyváros megszokott forgalmát jó néhány lovaskocsi és autó tette teljessé, szóval első ránézésre nem ötlött az ember szemébe semmi furcsaság.

Azonban közelebbről szemügyre véve a dolgokat feltűnt, hogy egy dolog a látszat, és egy másik a valóság. Mintha az emberek egyetlen társadalmi osztályhoz tartoznának; férfiak és nők egyaránt mérhetetlenül elhanyagoltan, már-már sajnálatra méltóan voltak felöltözve. Egyetlen elegáns hölgy vagy úr sem volt azokon az utcákon, ahol egykor a magyar főváros chices világa adott egymásnak rendez-vous-t; [43] nem volt egy sem a számos büszke és önérzetes, arcán monoklit viselő fiatalból, akik fölényesen szokták szemlélni a sétálók tömegét, de azon nagy dámákból sem, akiket az emberek csodálattal és alázattal ismernek fel és vesznek körül, hogy megjegyezzék és utánozzák mozdulataikat meg ruhájuk szabását. Nem volt egyetlen hintó sem a fogatok között, sem autó, amelyet valaki sétakocsikázásra használna. A kocsik, amelyek nem a téren álltak, mind piros zászlócskákat lobogtattak a motorháztetejükön, a chauffeur-ök [44] és a vörös karszalagot viselő utasok pedig egyértelműen jelezték, hogy ezek a kormány által rekvirált autók, és az aktuális politikai helyzet döntéshozóit szállítják.

Közelebbről megvizsgálva még az üzletek is csalódásra adtak okot, mert a kirakatokban csak szerény értékű vagy teljesen értéktelen tárgyak voltak, és azok is olyan kis mennyiségben, hogy azt gondolhatta volna az ember, éppen most értek egy jól sikerült végkiárusítás végére. Csak a virágárusok kérkedtek gazdag dekorációkkal; úgy tűnt, hogy ők viszont a vevők igényeinél jóval bőségesebb készlettel rendelkeznek.

A Ferenc József térnél [45] kiszálltunk a kocsiból, mert Murari tábornok le akart vinni a Duna-partra, hogy sétáljunk egyet, mielőtt visszamennénk a szállóba. A ráérő budapestiek legkedveltebb sétánya kezdett élettel és tömeggel megtelni. A kávéházak nyitva álltak, és nagy forgalmat bonyolítottak. A két-három sornyi szék pedig, amely a korzó két oldalán és a Vigadó előtti téren sorakozott, szinte mind foglalt volt. Azonban itt sem az a közönség volt, mint egykoron, vagy ha mégis, akkor is hiányzott a színpadiasság, az aplomb, [46] az a magabiztosság és jelentőségteljesség, amelyet akkor öltenek magukra az emberek, amikor egy rövid séta erejéig feltűnnek a Duna-korzó járdáján. A férfi és a női ruhák itt is, akárcsak a belváros legforgalmasabb utcáin, fakó színeikkel és divatjamúlt szabásukkal hívták fel magukra a figyelmet. Ahogy a lecsúszott nemesség és a szegényebb polgárság köreiben szoktuk látni.

Mindenekelőtt azonban az döbbentett meg, hogy az emberekből teljességgel hiányzott a vidámság és a derű. Pedig végül is azért jöttek ide, hogy gyönyörködjenek az égben, élvezzék a levegőt és a sétát, egyszóval, hogy naponta egy órát kikapcsolódással töltsenek. Még egy kolostorban sem lehetett volna ennyi lógó orrot látni! Sőt, mintha a gyerekek is halkabban hangoskodtak volna. Emlékeztem még a régi Osztrák–Magyar Monarchia nagyvilági összejöveteleit jellemző eleven, gondtalan és szertelen vidámságra, amely Bécsben a háború kedvezőtlen végkimenetele ellenére mindmáig megmaradt. Felmerült hát bennem a kérdés, vajon mi történhetett, hogy egyik napról a másikra így elkomorultak az emberek. Úgy tűnt, mintha rossz álom lidércnyomása alatt lennének, és valami ködös veszély fenyegetné őket, amely csírájában fojtja el bennük a mosolyt, megmérgezi ártatlan sétáik örömét, és meggátolja őket abban, hogy kikapcsolódjanak és szórakozzanak.

Az emberek suttogva beszéltek, és bizalmatlanul tekintgettek maguk köré, miközben láthatóan igyekeztek észrevétlenek maradni, és minden lehetséges módon elkerülni, hogy felhívják magukra a figyelmet.

Egyébként épp a Duna-korzó lett volna az egyik legkevésbé megfelelő hely arra, hogy szertefoszlassa azt a szomorúságot, amely a bolsevik rezsim okozta bizonytalan jövőből fakadt. Az utca végén ugyanis, a Hungária szálló magasságában, székekből és padokból álló barikád akadályozta meg az áthaladást, az ott ácsorgó két vörösőr pedig – vállukon átvetett karabéllyal – nemcsak azt tiltotta meg, hogy valaki esetleg átmásszon rajta, hanem azt is, hogy megálljon bámészkodni: a Hungária szálló volt ugyanis a szovjet diktatúra sancta sanctoruma. [47]

Egyébként néhány naiv fiatalon kívül az emberek utálattal közelítették meg az úttorlaszt, és már jó néhány lépéssel azelőtt, hogy elérték volna, általában mogorván visszafordultak, mintha csak az ördög vagy valamilyen szörny tűnt volna fel előttük.

Késő délután értünk vissza a hotelbe, így aznap már vajmi keveset foglalkoztunk a hivatalos ügyekkel. Azonban így sem töltöttük haszontalanul az időt, hiszen útközben Murari ezredes – aki jól ismerte a politikai helyzetet – megragadta az alkalmat, hogy beszámoljon mindarról, amit az emberek lelkiállapotáról és a missziónak a forradalmi kormányzattal való kapcsolatairól tudott.

Este a szálloda éttermében csak ketten voltunk a misszió tisztjei közül: Carbone százados és én. Meg kell jegyeznem, hogy vacsora helyett inkább csak a koplalásban osztoztunk, amelyet ez alkalommal még a katonaságtól érkező élelmiszersegély sem enyhített, ugyanis Accama századost – aki valamiért jogot formált rá, hogy szegényes étkezéseink felügyelői feladatait ellássa – vacsorázni hívták, ő pedig úgy tett, mintha oda mi is hivatalosak lennénk.

Amint mesélték, valóban szokatlan dolog volt, hogy a missziótól valaki a szállóban vacsorázzon, ugyanis senki sem szeretett volna éhen halni, és mindenki azon igyekezett, hogy az ebéd spártai egyszerűségét egy jó vacsora ígéretével kompenzálja. Másrészről egy kézen meg lehetett számolni azokat, akik fel merték vállalni a nyílt kapcsolatot a misszióval, és közöttük még kevesebben voltak, akik megengedhették maguknak a gazdagon terített asztal luxusát. Így történt, hogy a meghívások általában csoportosak voltak, és akkor is úgy értették és értelmezték őket, ha nem voltak azok.

A vacsora után Carbone százados fölajánlotta, hogy a szobájában fogyasszuk el a kávét. Később megértettem, hogy a jelen életkörülmények között a kávé olyan fontos fogássá nemesedik, ami pótolja a vacsora hatalmas hiányosságait.

Amikor kinyitotta óriási, fehérre lakkozott szekrényét, ruhák helyett változatos és jól elrendezett élelemiszerkészlet tárult a szemem elé. Méltánytalan lenne Carbone százados elővigyázatosságával szemben, ha nem jegyezném meg, hogy a szekrényben a szardínia, a keksz és a bor mellett tartott még szappant, gyufát, cérnát, parfümöt, és ki tudja még, mi mindent. Elég lett volna, hogy az ember kitartson a legmakacsabb ostrom vagy egy kalandos közép-afrikai expedíció alatt is, vagy a Cadore-vidék völgyeiben húzódó frontvonal valamelyik katonai megfigyelőállomásán télvíz idején. Óvintézkedések voltak ezek a bolsevik rezsim meglepetéseivel szemben.

Ettem valamit, majd elköszöntem tőle, hogy hadd legyen a szállóban lévő barátaival, akiket már várt, én pedig elmentem sétálni a Duna-partra.

Noha nem volt még este tíz óra sem, az utcák kihaltak voltak, és sűrűbb sötétségbe burkolóztak, mint Velence, Padova és Verona azokon az éjszakákon, amikor az osztrák repülőgépek légitámadásai miatt kellett félni. A Lánchíd hídfőjénél fegyveres őrszem állította meg azt a néhány gyalogost, aki Budára ment, vagy onnan jött, majd az őrséghez küldte őket, hogy mutassák be a kijárási tilalom idejére is szabad mozgást biztosító irataikat. Az őrszem hozzám is odalépett, de amint felismerte az egyenruhát, szalutált, és anélkül, hogy hozzám szólt volna, hagyott továbbmenni. Budán ugyanolyan mély csend volt, és ugyanolyan félhomály. Nem volt egyetlen hang vagy életre utaló jel sem az utcán, sőt, még a fényűző palotákból sem szűrődött ki semmi. Az ablakokban sem látszott semmilyen fény, mintha csak lakatlanok lennének. Akárcsak egy halott városban járna az ember.

Abban a reményben, hogy találkozom valakivel, még ha csak egy vörösőrrel is, a kormánypalotákhoz [48] vezető lépcsősor felé fordítottam lépteimet. A városnak erre a részére emlékeztem a legjobban, azonban itt sem láttam senkit. Csak a Dísz térre érve ütköztem az első járőröző őrszembe. Szívesen folytattam volna tovább felderítő utamat, de visszatartott a tény, hogy alig ismertem a várost, és hogy egyáltalán nem beszéltem magyarul. Ez ugyanis okozhatott volna némi problémát egyes modortalan és túlbuzgó rendőrökkel szemben, mivel épp csak akkor érkeztem, és még nem foglaltam el a hivatalomat. Emellett pedig nem volt más iratom az olasz menlevelemen kívül, amelyet bizonyára nem értett volna meg egy egyszerű közkatona. Inkább hazamentem, és másik napra halasztottam azon vágyam teljesülését, hogy kifürkésszem a budapesti élet titkait a proletárdiktatúra rezsimje idején.

Vezetői tevékenységem kezdete a misszióban

Magyarországon a Tanácsköztársaság néven intézményesített rezsimet az antant összes hatalma elutasította, és – Olaszországgal együtt – egyik sem ismerte el hivatalosan. Úgy tettek, mintha a létezéséről nem is igen vennének tudomást. Mivel azonban a misszió irányítójaként tárgyalnom kellett a kormány vezetőivel, szükségesnek tűnt valamilyen módon informálnunk Kun Bélát arról, hogy átveszem Murari ezredes helyét. Ezenfelül arra is szükség volt, hogy valamilyen ürüggyel személyesen is bemutasson neki, és így sor kerülhessen megbízólevelem ilyenkor szokásos átadására is.

Az érkezésem utáni reggelen, miközben autóval a Margitszigetre tartottunk, hogy megnézzük, miként haladnak a munkálatok a Grillo motorcsónak átszállítása körül, amelyet még Rizzo kapitány használt a trieszti kikötőben álló Wien megtorpedózására, [49] arról folyt a beszélgetés Murari ezredessel, a fent említett formalitásra miként kerüljön sor anélkül, hogy hivatalos látogatás jellegét öltené magára.

Abból kiindulva, hogy missziónk magyarországi jelenléte az ország hadijog szerinti katonai elfoglalásával volt egyenlő – még akkor is, ha tízezer katonából álló csapattest helyett csak tíz irodistával voltunk jelen –, azon a véleményen voltam, hogy ne sokat köntörfalazzunk. Én a magam részéről – nem törődve sem a kormányzat formájával, sem annak képviselőivel – írásban és személyesen szóban is bejelentettem volna a változást. De Murari ezredes felhívta a figyelmemet, ő utasításba kapta, hogy legyen nagyon óvatos, különösképpen az írott dolgokat illetően. Ne adjon kapaszkodót azoknak, akiknek érdekükben állt elhitetni, hogy mi elismerjük a bolsevizmus hatalomra jutását Magyarországon, vagy ami még rosszabb, hogy aggályoktól mentes baráti viszonyt ápolunk velük. Így hogy tartsa magát az efféle utasításokhoz, mindeddig tartózkodott attól, hogy levelezést folytasson a bolsevik kormánnyal. Abban a néhány esetben, amikor mégis erre kényszerült, szóbeli jegyzéket készített, ahogy a kompromittálódás gyanúját hordozó iratokat nevezni szokták.

Az az ötletem sem tetszett Murari ezredesnek, hogy valamelyik folyamatban lévő tárgyalás ürügyén együtt látogassunk el Kun Bélához. Így végül azt tanácsolta, hogy egyedül menjek el hozzá, megragadva azt az éppen kínálkozó alkalmat, hogy kormányzati engedélyt kérjek azon függőben lévő pénzügyek rendezéséhez, amelyek a Pesti Magyar Kereskedelmi Bank és annak fiumei intézete között állnak fenn. Ez utóbbi ugyanis épp most küldte képviselőit támogatásért a missziónkhoz Budapestre.

Mondtam neki, hogy részemről ennek semmi akadálya, és hogy számomra teljesen mindegy, egyedül megyek-e, vagy valaki másnak a társaságában. Ugyanakkor nem tudtam nem felhívni a figyelmét, hogy ha esetleg Kun – még a legelőzékenyebb formában is – megkérdezné, ki vagyok, és miféle jogköröm van a fenti kérdés megtárgyalására, nagyon zavarba jönnék a válaszadáskor.

Hogy ne efféle gyermeteg jelenettel kezdjem meg új beosztásomat és a számomra teljesen új feladatkört, arra a megállapodásra jutottunk, hogy Murari ezredes egy magyar összekötő tiszten keresztül előzetesen értesíti Kunt a látogatásomról és annak céljáról.

Miután konstatáltuk, hogy a Grillo tenyérnyit sem mozdult – a misszió minden igyekezete ellenére, hogy elszállíttassa a Duna-parton magára hagyott hajót, majd pedig visszaküldje Olaszországba mint háborús relikviát és mint legjobb tengerészeink vakmerőségének kézzelfogható bizonyítékát –, visszamentünk a Ritzbe, ahol Murari ezredes megbízta az összekötő tisztet, Donáth főhadnagyot, [50] hogy egyeztessen Kun titkárával a fogadásomról.

Mielőtt tárgyaltam volna azzal, aki névleg ugyan csak külügyi népbiztos volt, de gyakorlatban a Magyar Tanácsköztársaság feje, teljhatalmú ura, éltetője és legfőbb oszlopa, igyekeztem információkhoz jutni mind személyiségével, mind magánemberi és politikusi múltjával kapcsolatban.

Így tudtam meg, hogy nagyon szerény körülmények között élő zsidó családból származott: a Kun vezetéknév pedig nem más, mint a mi Coen [51] nevünk helyi fordítása. Megtudtam, hogy rendesen végezte az iskoláit, hogy a kolozsvári egyetemen jogi diplomát szerzett, majd rövid ideig ügyvédként is dolgozott. [52] Arról informáltak, hogy ezután a politikának és az újságírásnak szentelte magát mint szocialista mozgalmár, s közülük is hamar kiemelkedett ideológiai képzettsége és intézkedési módszereinek gátlástalansága okán. Propagandatevékenységének és agitátori munkájának első színhelye Erdély volt. A háború alatt tisztként szolgált, egyesek szerint a gyalogságnál, mások szerint a tüzérségnél. Mindenesetre úgy tűnt, hogy a főhadnagyi rangnál magasabbra nem jutott, és mint ilyen, egy fegyverutánpótlási hadoszlopot vezetett, amelyet az oroszok az egyik első sikeres támadásuk alkalmával elfogtak. Az orosz forradalom kitörésekor megszökött a fogságból, és a bolsevizmus megbízható és elkötelezett követőre és buzgó hittérítőre lelt a személyében, aki a hadifogolytáborok magyar rabjainak ezreit szervezte be és katekizálta. [53] A propagandáját követő sikernek köszönhetően elnyerte Lenin [54] barátságát és támogatását is, aki először a Moszkvai Központi Bizottság [55] tagjává választotta, majd pedig magyarországi ügynökévé tette. Miután néhány vakmerő honfitársával együtt titokban visszatért, testtel-lélekkel annak szentelte magát, hogy felforgassa az országot, miközben Lenin tanítását népszerűsítette. Az általános elégedetlenségen túl segítségére volt a rögtönzött Károlyi-kormány gyengesége és alkalmatlansága, valamint az Oroszországból érkező, propagandacélú jelentős pénzforrás is. [56]

Azt is megtudtam, hogy természetét illetően inkább hirtelen haragú volt, mint erőszakos. Nem a tevékenységének, sokkal inkább lázító szavainak köszönhette azt is, hogy néhány nappal a hatalomra jutása előtt börtönbe került, hiszen amikor a rendőrség megverte, még ellenállást sem tanúsított. [57]

Murari ezredestől aztán arról is értesültem, hogy a misszió tagjaival szemben mindig a lehető legnagyobb udvariassággal viseltetett, amihez egyfajta tisztelet is társult. Azonban bizalmatlan volt, és nagyon nehezen hagyta magát meggyőzni, különösen, ha már egyszer döntést hozott.

Ugyanaznap délelőtt tizenegy óra körül lehetett, amikor a Tanácsköztársaság elnöki palotájává alakított Hungária szálló portája előtt Donáth főhadnagy kíséretében kiszálltam az autóból. Az utca két oldalán két, állványokon álló géppuska követte mozdulataimat, és volt még belőlük másik kettő is az épület két oldalán, a Mária Valéria utcában [58] és a Duna-korzón. Miután elhaladtam két sor őr között, akiknek a vállán puska, öveiken pedig revolver és egy pár gránát lógott, beléptem az előcsarnokba. Előttem ment az összekötő tiszt, akinek a szava elégnek bizonyult, hogy utat törjön nekem, és szabadon bejuthassak.

Miközben a lift az irodák szintjére vitt, azon tűnődtem, vajon Kunnak miért éppen abba a szállóba kellett beköltöznie, amelynek még annyi pozitívuma sem volt, hogy jó és biztos helyen van, holott választhatott volna azokból a régi és fényűző kormányépületekből is, amelyek bevehetetlen erődök módjára tornyosultak Budapesten. A döntését talán a saját hatalma, illetve a hatalomgyakorlás jogával szemben érzett bizonytalanság és bizalmatlanság szülte? Vagy az egyszerűség szeretete? A vágy, hogy mindinkább kapcsolatban maradjon a néppel, és hogy az állami ügyek intézését nagyobb közvetlenség jellemezze? Vagy netán az az alázat és tisztelet, amely még a leggátlástalanabb emberekben is ösztönösen megmarad azon materiális és kézzelfogható dolgok iránt, amelyek a hatalom eszméjéhez és a hatalom gyakorlóinak személyéhez köthetők? Valójában ez az elképzelés tűnt a legvalószínűbbnek, ha meggondoljuk, hogy valami hasonlót bizonyít maga a történelem is azon nem kevés római műemlékkel, amelyet a barbárok is tiszteletben tartottak és megőriztek, mivel felismerték bennük annak a császári hatalomnak a visszatükröződését, amely évszázadokig félelemmel töltötte el a különböző népeket.

A terem, ahová bevezettek, szokványos szállodai szoba volt, iroda módjára berendezve: pár bőrfotel, néhány szék egy középre helyezett asztal körül, és egy íróasztal az ablak előtt, az engem bejelentő nagyon fiatal titkárnak fenntartva.

Éppen csak annyi időm volt, hogy gyors pillantást vessek a berendezésre, amikor az ajtó – amelyen keresztül a titkár eltűnt – hirtelen kinyílt, és megjelent Kun Béla.

Kövér, kerek és jóléttől zsíros arca ellenére alig nézett ki többnek negyvennél, [59] de vonásainak közönségessége, húsos szája és arcának petyhüdtsége miatt nem volt vonzónak nevezhető.

Talán még öregebbé tette öltözködésének elhanyagoltsága és az – az első pillantásra is feltűnő – kevés figyelem, amelyet a külsőségeknek szentelt. Nem volt magasabb nálam, ennek ellenére nyak nélküli fejével, tömzsi, baltával szabott törzsével, rövid és izmos lábaival egy birkózóra emlékeztetett, méghozzá olyan birkózóra, aki már otthagyta a ringet, és elkezdett pocakot ereszteni.

Őszinte és természetes szívélyességgel jött elém, kezet nyújtott, majd udvariasan megkért, hogy foglaljak helyet az egyik fotelben. S miközben kifejezte a megismerkedésünk feletti örömét, elmondta az ilyenkor szokásos udvariassági formulákat.

Beszéd és mosolygás közben megnyerőbbnek tűnt; olyannyira, hogy elfeledtette velem azt az első ellenszenvét, amelyet a szalonnával és sörrel jóllakott német kereskedőre emlékeztető kezdeti összhatás ébresztett bennem.

A kérdés, amelyet meg kellett vele tárgyalnom, nem volt túl komplikált, és a felkínált megoldás is logikusnak és minden szempontból jogosnak tűnt számomra. Mivel azonban ez a gyakorlatban jelentős készpénzkiáramlást jelentett volna Magyarországról, tisztában voltam azokkal a nehézségekkel is, amelyekbe akkor ütközött volna a bolsevik kormány, ha enged a kérésemnek, hiszen a kommunista rezsim gazdaságpolitikájának szörnyű hatásai már éreztetni kezdték hatásukat az államháztartáson.

Valójában arról volt szó, hogy engedélyezniük kellett volna a Pesti Magyar Kereskedelmi Banknak, hogy visszaadja azt a 40 millió korona értékű összeget a fiumei fiókintézetének, amelyet még a háború alatt hoztak át óvintézkedésből Budapestre. A fiumei fiókintézet delegáltjai, mielőtt még a misszió közbenjárását kérték volna, már többször tárgyaltak a fent említett intézmény vezetőivel, hogy elmagyarázzák nekik a kérésük okait és sürgető voltát, de azok – noha ennek végrehajtása közös érdek lett volna – nem mertek döntést hozni, mivel az új törvények értelmében ők már nem rendelkezhettek a bank tőkéje felett, hiszen az már az állam tulajdonába került.

A velem szemben lévő fotel szélére ült, és még mielőtt megszólalhattam volna, cigarettával kínált, majd miután meggyújtotta mind az enyémet, mind a sajátját, társalogni kezdtünk, német nyelven.

Némettudásom mosolygásra adhatott volna okot – olyannyira, hogy azt még jómagam is meglehetősen berozsdásodottnak találtam –, rögtön feltűnt azonban, hogy az övé még az enyémnél is jobban sántít. Ennek ellenére úgy tűnt, a célnak mindegyik jól megfelel, mert tökéletesen megértettük egymást. Kun csak időnként fordult az engedélyével velünk maradt közvetítő tiszthez, hogy elismételtesse vele magyarul azt a néhány mondatot, amelynek a tartalmát nem sikerült megértenie.

Vagy azért, hogy a kedvemre tegyen – lévén, hogy ez volt az első találkozásunk, nekem pedig az első kérésem –, és ezzel elnyerje a szimpátiámat és a bizalmamat a jövőre nézve, vagy mert rögtön meggyőződött a kérésem jogosságáról, úgy alakult, hogy hosszabb okfejtésbe való bocsátkozás nélkül is elismerte a bank pénzvisszafizetési kötelezettségét és a dolog végrehajtásának hasznosságát.

Hogy mi volt az érvelésem menete, azt így hónapok múltával már nem tudnám megmondani, arra azonban emlékszem, leginkább azzal sikerült meggyőznöm, hogy a visszafizetés nélkül a fiumei fiókintézet pénztárablakait be kellene zárni. Ez pedig egyértelműen rossz fényt vetne az anyaintézetre, és kihatással lenne Magyarországra is.

Noha Kun Béla döntése kedvező volt, tudtam, még távol vagyok attól, hogy révbe érjek a kérésemmel. Ő ugyanis sietve hozzátette, mindarról, ami a művelet gyakorlati módozatait illeti, a pénzügyi népbiztossal kell majd megegyeznem.

Miután a kérdést kimerítettük, nem tudtam, melyik másik témáról beszélhetnénk, azt pedig még nem ismertem, hogy a misszió és a kormány között milyen a viszony, ezért inkább pontot tettem a beszélgetés végére. Mielőtt azonban elbúcsúztam és köszönetet mondtam volna, emlékszem, arra kértem, értesítse a pénzügyekkel foglalkozó kollégáját. Ez akár udvariatlanságnak is tűnhetett, amire egy pillanattal később már én is rájöttem. De hát nem válik az ember egyik napról a másikra katonából diplomatává. A kérés a katonai szolgálat során kialakult szokásomnak volt a maradványa: a háborúban új és egyre kevésbé képzett beosztottak érkeztek a szolgálatomra, én pedig nem véltem haszontalannak, ha a végén még ellátom őket egy utolsó, az emlékezést segítő figyelmeztetéssel. Másrészről nem tűnt úgy, mintha ez bármi módon is zavarta volna Kun érzékenységét, mert azt válaszolta, hogy rögtön intézkedik.

Amikor visszaértem a Ritz szállóba, ösztöneimre hallgatva és természetem türelmetlenségének engedve – amely mindig arra ösztönöz, hogy hamar befejezzem, amihez hozzáfogtam, mivel rossz érzéseket ébresztenek bennem a félbehagyott dolgok –, megkértem Donáth urat, hogy kérjen és egyeztessen egy mihamarabbi találkozót a pénzügyi népbiztossal, Lengyel úrral. [60]

Így lehetőségem nyílt arra, hogy még aznap a kommunista kabinet egy másik tagjával is találkozzam.

Hogy könnyebben az ügy végére járjak, jónak láttam, ha Lengyelhez a fiumei bank alkalmazottjainak a kíséretében megyek.

A pénzügyminisztériumot nem őrizték rendfenntartó erők, mint a Hungária szállót, így az az érzésem támadt, mintha a saját országunk sok kormányhivatala közül lépnék be az egyikbe. A miniszter természetesen a tárgyalásai számára fenntartott teremben fogadott bennünket, ahol – miután említést tettem a Kunnal kötött ma reggeli megállapodásról, valamint megkérdeztem, értesült-e róla – hagytam, hogy a megbeszélés Lengyel úr és a fiumeiek között folytatódjék.

Lengyel csak magyarul tudott, de a közvetítő tiszt, aki a beszélgetésünk során nekem tolmácsolt, továbbra is tájékoztatott a tárgyalás menetéről, s időről időre összefoglalta olaszul is a főbb kérdéseket. Így lehetőségem nyílt rá, hogy helyenként beleszóljak a beszélgetésbe, és visszaverjem azokat a támadásokat, amelyekkel a rezsim képviselője próbálkozott, hogy legjobb tudása szerint a bankpénztár védelmére keljen, és örökre elnapolja az ügy megoldását. Valójában ezt csinálta Kun is azzal, hogy kihúzta magát az ügy alól.

Kuntól eltérően, aki a beszélgetésünk során némi egyéniségről tett tanúbizonyságot, Lengyel unalmasnak, túlzottan elméletinek és számítónak látszott. Első ránézésre hivatalnoknak vagy iskolai tanítónak tűnt, és érvelésmódjából is ez a mentalitás áradt. Ezt tovább rontotta még hízelgő modora, halk és remegő hangja, amely csak megerősítette azt a benyomást, hogy képmutató és hazug emberrel van dolgunk.

Miután azon próbálkozása, hogy szép szavakkal elküldjön minket, megbukott, lassan-lassan kapitulálni kezdett, miközben igyekezett belekapaszkodni egy másik mentőövbe: a visszafizetendő összeg mennyiségébe. Jó izraelita módjára kereskedett: először mondott egy számot, aztán egy másikat, millióról millióra engedett teret a követeléseknek. Ugyanakkor nem volt képes magasabb rendű érveket felhozni, amelyek túlmutattak volna a személyes érdekeken. Pedig – ha ügyesebb lett volna – ez nem is lett volna nehéz.

Szerencsére a fiumei küldöttek egy ponton megálljt tudtak parancsolni a vágyaiknak, és nem akarták azzal kockára tenni az elért eredményeket, hogy megpróbálnak még több pénzt kicsikarni. Annál is inkább, mivel az összeg már így is meghaladta előzetes elképzeléseiket. Így arról kezdtek beszélni, mi módon és milyen formában lehetne megvalósítani a megállapított pénzösszeg átadását. Lengyel úr gondolkodási időt kért, és alig akarta elhinni, hogy némi nem várt haladékot kapott, amely akár a dolog határozatlan idejű elhalasztásával is kecsegtetett. Megragadva az alkalmat, igyekezett minél hamarabb pontot tenni a beszélgetésünk végére, és sietve beleegyezett, hogy a kifizetés készpénzes része lehetőleg még aznap délután megvalósuljon. Ez utóbbi kérést magam is sürgettem, attól való félelmemben, hogy elveszhet személyes közbenjárásom gyümölcse.

Amikor viszont kiléptünk a minisztériumból, nem voltam rest közölni a fiumei delegáltakkal, hogy bár járatlan vagyok a banki kérdésekben, véleményem szerint dönteniük kellett volna az értékpapírokkal kapcsolatban is, fenntartva maguknak a jogot, hogy választásukat a vezetők jóváhagyásáig ideiglenesnek tekintsék, figyelemmel arra a különleges és bizonytalan helyzetre, amely Magyarországon a kommunista rezsim hatalomra kerülésével kialakult. – Már most látom – mondtam nekik –, hogy amikor az értékpapírok kiválasztására kerül majd sor, a mai tárgyalás és a most meghozott döntés nem fog már számítani semmit, mi pedig kénytelenek leszünk elölről kezdeni mindent, miközben még túlzottan követelőzőnek is fogunk tűnni.

Ha ma reggel a Kun úrral folytatott beszélgetésemet követően igyekeztem minél hamarabb találkozni Lengyellel, akkor most, hogy ez utóbbit is megismertem, alig vártam, hogy a Pesti Magyar Kereskedelmi Bankba érjünk, és nyélbe üthessük a dolgot, mivel attól tartottam, hogy esetleg időközben már megbánta a döntését.

Elmentünk tehát a bankba, ahol néhány órával később kifizették a missziónak a megállapodásban rögzített több millió koronát. Miután becsomagolták a pénzt, és a fiumei küldöttek előtt lepecsételték, a szállítmány este, két csendőrkatona kíséretében elindult Budapestről a célállomása felé.

Ugyanazzal a vonattal utazott vissza Bécsbe Murari ezredes is, aki túl korán hagyott magamra, és akinek bölcs tanácsait innentől nélkülöznöm kellett. Amikor kikísértem az állomásra, gratulált a Fiume érdekében történő aprócska ügylet gyors és szerencsés lebonyolításához. Bevallom, én is elégedett voltam, mindenekelőtt azért, mert segített némileg eloszlatni magamban a rémálomként gyötrő önbizalomhiányt.

De a misszió beavatkozásának legnagyobb sikere az volt, amelyet akkor még nem is sejtettünk: ezzel kiköveteltük magunknak a jogot, hogy Fiume érdekeit védelmezzük. Ezt ugyanis Párizsban megkérdőjelezték, s ennek nyomán később Magyarország is megpróbálta elvitatni tőlünk. Most viszont már létezett precedens, én pedig soha nem mulasztottam el, hogy hivatkozzam rá, amikor bárki kétségbe merte vonni, hogy joggal szólalunk fel a Kvarner-öböl fővárosa nevében. [61]

Képviselő-tevékenység és nagyvilági élet

Noha a proletárdiktatúra első és legszúrósabb nyilait éppen az ellen a társadalmi osztály ellen irányította, amely leginkább élt úgynevezett nagyvilági életet – már amit ez alatt érteni szokás –, mégis nagyot tévedne, aki azt gondolná, hogy Budapesten megszűntek a szórakozási lehetőségek, bezártak a színházak, és nem voltak már estélyek vagy összejövetelek. Hiányzott a régi színpadiasság és fényűzés, a közönség sem a régi volt már, de azért még mindig akadtak olyanok, akik vidáman akarták – és tudták is – tölteni a szabadidejüket.

Valamennyi hatalomra jutott egyén között egy kézen meg lehetett számolni azokat, akik a bolsevizmusra olyan politikai fordulatként gondoltak, amely az egyszerű, tiszta és őszinte élethez való visszatérést tűzte ki célul egy igazságosan szervezett és kormányzott társadalomban. Legtöbbjüket az egyéni haszonszerzés eszméje hajtotta, a változás pedig inkább az emberekre, semmint a módszerekre vonatkozott. Vagyis ki akarták használni a most nekik adódó szerencsét, hogy ugyanazokat a dolgokat csinálják, mint elődeik, vagy még annál is rosszabbakat.

Világi côterie [62] alakult az új vezető osztály tagjaiból és mindazokból, akik élvezték előbbiek bizalmát, védelmét és jóindulatát. Ez a zárt körű társaság töltötte meg a színházakat és a music-hallokat, népesítette be a divatos éttermeket és kávéházakat. Emellett létezett egy másik, ugyancsak mondén társaság néhány művészből és főleg népszerű művésznőkből, akik többnyire a budapesti felső tízezer környezetében éltek.

Ez a társaság azonban, bár régen a legbefolyásosabbnak számított, mára elvesztette régi fényét, sokan közülük emigráltak, s így meg is fogyatkoztak. Nyilvános helyeken nem mertek mutatkozni, arra pedig se kedvük, se lehetőségük nem volt, hogy estélyeket adjanak vagy látogatásokat tegyenek egymásnál, mivel az gyanút ébreszthetett volna, ami nem kívánt módon tovább súlyosbíthatta volna a szigort.

Így vagy úgy, de a misszió kimaradt az efféle côterie-kből, és távol is maradt volna e környezettől, ha nem talált volna vendégszeretetre és érdeklődésre néhány olyan enigmatikus figuránál, akik bár a trónfosztott osztályhoz és a modern kapitalizmus legmohóbb rétegéhez tartoztak, a rezsim vadászkopói és cerberusai [63] – egyfajta hallgatólagos megegyezés alapján – mégsem üldözték őket. Olyan hölgyekről volt szó, akiket a férjük elhagyott a forradalom első napjaiban, hogy külföldre meneküljön, valamint olyan gazdag bankárokról, akik közvetett vagy közvetlen módon megvásárolták maguknak a nyugalmat és a védettséget.

Részben természetes társaságkedvelésből, részben pedig a várható hasznosság miatt igyekeztem közelebb kerülni e csoporthoz, amely egyedüliként nyitott ajtót felénk; s ezzel egyidejűleg azt is sikerült biztosítani magamnak, hogy kellemesebben töltsem az estéimet, mint ezelőtt.

Úgy kezdődött, hogy megismerkedtem néhány emberrel a Ritz éttermének kevés törzsvendége közül, akik – hogy úgy mondjam – a mi szegényes asztalunk morzsáiért versengtek, valamint találkoztam olyanokkal is, akik már élvezték a jegyre kapott első ételjuttatásokat. Ezzel egy időben bemutatták nekem a szálló egyik vendégét is: ő volt az egyedüli, aki anélkül, hogy a készleteinkhez folyamodott volna, olyan vacsorákat tudott adni a misszió tagjainak, amelyek érdemesek voltak erre a megnevezésre.

Gelse és Beliscse bárónője, Gutmann Stefánia volt ez a vendég, aki lányával, Évával, [64] valamint a nevelőnővel és a szolgáló személyzettel együtt egy tágas saroklakosztályban lakott a szállóban, a misszióval egy szinten. Budapestre érkeztemkor láttam, hogy már az összes tiszttel baráti és bizalmas viszonyt ápol, akik nappal és este is rendszeresen látogatják a szalonját, teázni éppúgy, akárcsak vacsorázni. Olyannyira, hogy ő maga is azt szokta mondani, a misszió tagjának érzi már magát.