Tina Beckett

Csodák ideje

Josie Metcalfe

Életmentő család

Judy Campbell

Megtalált gyökerek

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Harlequin Books S.A., 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2022

Eredeti címe: The Billionaire’s Christmas Wish (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Josie Metcalfe, 2006 – Vinton Kiadó Kft., 2022

Eredeti címe: A Family To Come Home To (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Kőszeghy Viktória

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2010)

© Judy Campbell, 2006 – Vinton Kiadó Kft., 2022

Eredeti címe: The Pregnant GP (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Fürst Anna

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2010)

Nyomtatásban megjelent: a Szívhang különszám 77. számában, 2021

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-583-1

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Műszaki vezető: Sárai Szabó Mária

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Tina Beckett

Csodák ideje

1. FEJEZET

– Theo, Ivy felőled kérdezősködött.

Theo Hawkwood szíve nyomban elszorult, miközben a nővérre nézett.

– Minden rendben?

Természetesen semmi sincs rendben. A lánya már hónapok óta beteg. Ezért is költöztette át az irodája közelében lévő szobába.

– Az állapota változatlan. Azt hiszem, egyszerűen csak látni akar.

Theo érezte az ismerős szúrást az üres mellkasában, ahol valaha a szíve volt.

A felesége négy és fél évvel ezelőtti halála mély sebet ejtett rajta. Hirtelen egyedül őrá hárult a közös lányuk felnevelésének minden felelőssége. És Ivy most beteg. Nagyon beteg. Senki sem tudja megmondani, hogy pontosan mi a baja. Ha őt is elveszíti…

Nem, ez nem történhet meg! A világ egyik legjobb specialistáját bízta meg az eset kivizsgálásával.

Pillanatnyilag azonban ő is tanácstalan.

– Máris megyek. Odahívnád dr. Archert is?

– Már ott van. Ő kért meg, hogy telefonáljak neked.

Theo visszatette a mobilt a farmerja zsebébe, és felállt a jókora köteg számla mellől, amelyeket éppen ellenőrzött. Kezével idegesen a hajába túrt. Hónapok teltek el, és még mindig nincs rendes diagnózis. Kizártak ugyan egy csomó betegséget, de nem tudták megmagyarázni, miért lett Ivy karja és lába egyre gyöngébb. Theo most már minden reményét Madison Archerbe vetette.

Amikor átment a családi szárnyba vezető folyosón, szándékosan nem nézte a karácsonyi kivilágítást, amely a közeledő ünnep örömét és csillogását jelezte. Mert ő nem érzett szikrányi örömet sem, bármennyire próbált is a lánya kedvéért erős és vidám lenni. A lelkében szörnyű vihar dúlt. Ivy vajon mikor fogja észrevenni?

Talán már észre is vette.

A karácsonyi dekoráció helyett egyenesen előre nézett, míg a lánya ajtajához nem ért. Kopogás nélkül benyitott, aztán hirtelen megtorpant. Madison Ivy ágyának a szélén ült. Összedugták a fejüket és… nevettek.

Egyáltalán hallotta már valaha nevetni Madisont?

Mindenesetre nem emlékezett rá. A doktornő szigorúan betartotta a három lépés távolságot. Sőt egyszer Theo hallotta, amint némelyek „Scrooge”-nak nevezik, Charles Dickens Karácsonyi ének című regényének mogorva, megkeseredett főhőse után, mivel Madison egyetlen szóval sem dicsérte meg a családi szárny ünnepi kivilágítását. Theo csupán egy hűvös pillantást vetett a csúfolódókra, és azok nyomban elnémultak.

És most? Madison hosszú, vörösesbarna haja hullámokban omlott a vállára. Theo az arcát nem láthatta, mert lehajtotta a fejét, és írt valamit egy kis jegyzetfüzetbe. Aztán ismét kuncogott.

– Biztos vagy benne?

– Igen – felelte Ivy.

Theo szíve fájdalmasan elnehezült.

– Mi folyik itt?

A kissé nyers kérdés hallatán a nevetés azonnal elült, és Madison gyorsan becsukta a jegyzetfüzetét.

Theo a legszívesebben visszaszívta volna a szavait, ahogy már számos esetben. Csak sajnos ez lehetetlen.

Madison kirázta a haját az arcából, és a férfira nézett. A szemöldökét összevonta.

A pokolba! Össze kell szednie magát. A nővér telefonja megrémítette. Már a legrosszabbtól tartott, azért rohant ide, mint egy őrült.

Szörnyű volt a tehetetlensége érzése.

Egyszerűen felemésztette.

Számára ez volt a legrosszabb a világon. Rosszabb, mint a felesége elvesztése, akinek a halála egy részeg sofőr lelkén száradt. Mert az legalább valami konkrétum volt, valami, ami ésszel felfogható. Pontosan tudta, kinek a hibájából történt. De itt nem volt bűnös.

– Jól vagy? – kérdezte Madison aggódva.

A pokolba! Ő itt „Scrooge”, nem Madison.

– Sajnálom. Üzented, hogy jöjjek, én meg attól féltem…

Theo hangja elhalt, mert hirtelen gombóc keletkezett a torkában, amikor rádöbbent, Ivy nem szaladt rögtön oda hozzá, hogy átölelje, mint régebben mindig.

Mert nem tud. Ivy már nem tud futni.

Madison a tollat és a füzetet szürke kabátja elülső zsebébe tette, és felállt. A lába olyan hosszú volt, hogy majdnem szemmagasságba került vele. Az állát egy kicsit ugyan felemelte, de nem kellett hátrahajtania a fejét, mint annak idején Hope-nak.

Theo nyelt egyet.

– Hé! – Madison a karjára tette a kezét, és lágyan megszorította. Mintha áramütés érte volna a férfit, amely végigfutott a hátán egészen az agyáig, de nem volt kedve analizálni ezt az érzést. – Kérlek, ne szaladj rögtön el!

Madisonnak nem kellett elmagyaráznia a mondat jelentését. Theo is tudta, mire gondol, és bólintott. Nem akart feleslegesen félelmet kelteni a lányában.

Miközben csaknem belebolondul a félelembe.

– Nem, nem szaladok el. – A hangja sokkal nyugodtabban csengett, mint ahogy érezte magát, de megpróbálta még vidámabban folytatni: – Tehát még egyszer: Mi folyik itt?

– Éppen tervezgettünk. A kar… a karácsonnyal kapcsolatban.

Theo pislogott. Madison elakadt volna? Alig bírja a szájára venni a karácsony szót. Miért?

Talán mert nem biztos benne, hogy Ivy egyáltalán megéli a karácsonyt? De hiszen már csak két hét van addig hátra! Theót kiverte a hideg veríték.

– Miket tervezgettetek?

Ivy, aki eddig néma volt, magához ragadta a szót:

– A Pikulásról és az ajándékaidról beszélgettünk.

Theo önkéntelenül elmosolyodott a lánya nyelvbotlásán, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Régi vicc volt ez köztük, amivel Ivy mindig megnevettette.

A lányára nézett, aztán Madisonra.

– Az egyetlen ajándék, amire vágyom, hogy jobban légy, drágám.

Szavainak rejtett üzenete az orvosnőt célozta.

Bizonytalanság tükröződött a zöld szempárban, és Theo megkönnyebbülése nyomban elszállt. Közben pontosan tudta, Madison hogy érzi magát. Mielőtt Theo ezt a kórházat felépítette volna, gyakorló sebészként gyakran voltak olyan esetei, amikor nem sok reménnyel kecsegtethette a betegeket és a hozzátartozókat. Mindezek ellenére utolsó erejéig harcolt ezeknek a pácienseknek az életéért. Tehát csöppet sem volt ismeretlen számára a Madisonra nehezedő nyomás. Persze az is lehet – és ez még szörnyűbb –, hogy a doktornő már lemondott Ivyról.

A gondolat elviselhetetlennek tűnt, ezért gyorsan a lányához fordult.

– Felkeltél ma már?

– Igen, Madison segített. – Ivy fogta a rongybabáját, és magához szorította. – De Gertynek ma itt kellett maradnia. Túl nehéz volt.

A fájdalom Theo mellkasában erősödött. Hope még a terhessége alatt varrta Ivynak a babát.

– És kerekesszékbe ültél át? Vagy gyalog mentél?

A lányára nézett, de valójában Madisonhoz intézte a kérdést.

A doktornő Ivy fejére tette a kezét.

– Odakint beszélek egy kicsit az apukáddal, rendben? Te pedig addig gondolkodj azon, mi kerüljön még fel a listára!

Ivy mintegy végszóra ásított egyet.

– Rendben.

Madison a férfi előtt ment ki az ajtón.

– Legkésőbb öt perc múlva elalszik – mondta.

Ki akarja kerülni a kérdését?

– Kerekesszék vagy gyalog?

– Már egy hete nem jár, te is tudod.

– Igen, de reméltem… – Theo néhány másodpercre lehunyta a szemét. – Sorold el még egyszer, mi mindent zártunk ki!

– Megkaptad a listát tartalmazó e-mailemet, nem? A legtöbb betegséget, amely hasonló tüneteket okoz, a csapatod már kizárta, mielőtt én megérkeztem volna. – Madison a füle mögé simított egy hajtincset, majd folytatta: – Nem agydaganat. Nem agysérülés vagy vérzés, amely nyomná az idegpályákat. És az izomsorvadásra végzett vizsgálat, amelyet én rendeltem el, is negatív lett. – Nyilvánvalóan látta, hogy Theo arckifejezése megváltozik, mert gyorsan hozzátette: – Ami természetesen jó.

– És akkor miért lesz napról napra gyöngébb a karja meg a lába?

Tulajdonképpen örülnie kellene, hogy a lányánál nem diagnosztizáltak végzetes betegségeket, de Theo elviselhetetlennek érezte a tehetetlenséget.

– Nem tudom. – Madison mély lélegzetet vett. – Lépésről lépésre végigmegyek a listámon. Nem akarom elsietni, nehogy elnézzek valami fontos dolgot, és aztán újra elölről kelljen kezdenem. Az elvesztegetett idő nem pótolható.

Nem. Ami elveszett, az elveszett marad.

Theo megpróbált nem törődni az utolsó szavakkal, és ehelyett valami pozitívra koncentrálni. Még nem merítettek ki minden lehetőséget.

– Szklerózis multiplex?

A betegség főleg a felnőtteket érinti, de ő alaposan utánanézett, és néha előfordul gyerekeknél is.

– Amint már mondtam, semmi sem utal agyi károsodásra. Alaposan megnéztem az MR-felvételeket, és nem vettem észre semmiféle anomáliát.

– A pokolba!

– Mondtam, hogy szólok, ha már aggódnod kell. De még nem tartunk ott.

– Pedig a szemeden úgy látom.

– Nem aggódom, csak frusztrált vagyok, mert nem tudok válaszolni a kérdéseidre. Mindennek utánanézek, ami eszembe jut.

Madison biztatóan megszorította Theo karját.

– Én meg úgy teszek, mintha Ivy lenne az egyetlen beteg a világon. Pedig tudom, hogy nem igaz.

– Nagyszerű csapat dolgozik azon, hogy a lányod visszanyerje az egészségét, és hálás vagyok, amiért közéjük tartozhatom. Ivy nagyon fontos része a Hope Gyerekkórháznak.

A kórház Theo feleségének a nevét viselte, aki annak idején nagy türelemmel támogatta őt, hogy valóra váltsa az álmát. Sőt még a saját karrierjét is feladta, hogy Ivyval törődjön, így a férje éjjel-nappal dolgozhasson. Meghalt, még mielőtt láthatta volna ennek a munkának a gyümölcsét. És mielőtt újra orvosnőként dolgozhatott volna. Theo átkozta magát minden egyes napért, hogy nem töltött több időt vele és Ivyval, amíg Hope velük volt.

Az elvesztegetett idő nem pótolható.

Mennyire igazak ezek a szavak.

Vállával a falnak dőlt, és Madison felé fordult.

– Tehetek valamit, hogy segítsek neked? – kérdezte.

– Egyszerűen mondj ki minden ötletet, ami az eszedbe jut, akkor is, ha először nem látszik az összefüggés. Épp most küldtem mintát Lyme-kórra.

– Lyme-kór? Hm, erre nem is gondoltam. De nem szabadulok a gyanútól, hogy az agyával van valami.

Madison homloka újra ráncba szaladt, ahogy Ivy szobájában is. Vagy elgondolkozott a szavain, vagy bosszankodik. Esetleg attól tart, hogy kételkedik a szakértelmében. De ez nem igaz. Csak újra meg újra arra következtetésre jut, hogy Ivy agyában nem stimmel valami. Rossz az ingerületátvitel.

– Először én is erre gyanakodtam, de semmit sem találtam, Theo.

Valahányszor Madison kimondta a nevét, a férfi gyomra elszorult. Több kolléga is a keresztnevén szólította a doktori cím helyett, de a lány rekedtes, amerikai akcentusa olyan bizsergető melegséget ébresztett benne, amelyet már évek óta nem érzett.

Madison reményt adott neki. Más perspektívát. Nem a hagyományos módszereket követte, új megközelítéseket alkalmazott. Nem szívesen rendelte alá magát másoknak, és nem riadt vissza attól, hogy kérdéseket tegyen fel, vagy másodszor is elvégezzen egy vizsgálatot, ha kétségei támadtak. Theo azonban ezt nem tekintette gyöngeségnek. Sőt Madison erősségének látta. Ezért nem is ragaszkodott hozzá, hogy az Ivy esetével foglalkozó csapat megbeszélésein részt vegyen.

Madison odahaza szerzett egy-két ellenséget, sőt néhányat itt Cambridge-ben is. De barátokat is talált. És az egyik barátnője szemlátomást Ivy volt.

– Hogy akarod folytatni? Ivynak nem fáj a feje. Semmi tünete nincs a végtagjaiban jelentkező izomgyengeségen kívül. És a gondolat, hogy ez az izomgyengeség hamarosan érintheti a légzését is, egyszerűen…

– Megőrjít? Tudom. Mindnyájan így vagyunk ezzel. A lányod a kedvességével az egész kórházat az ujja köré csavarta.

Theo elmosolyodott.

– Úgy tűnik.

Madison a férfi ingének ujjával játszott, mintha vigasztalni akarná, de egyidejűleg félne attól, hogy megérintse.

– Ki fogjuk deríteni, mi baja.

Theo örült, hogy nem érintette meg, mert már az együttérző hang is olyan volt számára, mint egy becézgetés. A szíve hevesebben vert tőle, a gondolatai veszélyes irányt vettek. Pedig ez csak a feleségét illethetné meg. Nem hagyhatja, hogy Madison behatoljon erre a területre. Mert az katasztrófával végződne, nemcsak számára, hanem a lánya számára is.

– Igen, biztos vagyok benne, hogy kideríted. – Lassan elhúzódott Madisontól. – Számítok rád. Akárcsak Ivy.

Theo gyorsan elsietett, még mielőtt megkérdezte volna, milyen terveket kovácsolnak karácsonyra, és ezeknek a terveknek része-e Madison is.

2. FEJEZET

Amikor újra a kis irodájában volt, Madison kivette a zsebéből a jegyzetfüzetet. Örült, hogy Theo nem akarta látni. Nagyon szomorúnak tűnt, amikor ott találta őket nevetve Ivyval, neki meg nehezére esett fenntartani a vidámság látszatát. Mert majd megszakadt a szíve, amikor a kislány rábízta a titkát. A kívánságlistája első helyén az állt, leghőbb vágya, hogy az apukája ismét szeresse a karácsonyt.

Madison szeme égett a visszatartott könnyektől. Nyilvánvalóan nem ő az egyetlen, aki irtózik az ünneptől. Ezért sem ígérheti meg, hogy segít valakinek megkedvelni a karácsonyt, amitől ő maga is retteg. Talán ugyanezt kellene felírnia az ő kívánságlistájára is.

De valójában nem akart változtatni ezen. Most már nem. Minden évben megpróbálta valahogy kibírni a téli hónapokat. Ha ünnepi kivilágítást vagy karácsonyfákat látott, egyszerűen becsukta a szemét. És amikor a naptár átfordult az új évre, megkönnyebbülten fellélegzett.

Tűnődve lapozgatott az íróasztalán lévő vaskos mappában, majd felhajtotta a jegyzetfüzet borítólapját. Az első lapon ott állt Ivy listája vastag fekete betűkkel. A kislány nagyon okos volt az öt évéhez képest. Sokkal többet tud, mint Theo sejti. Talán mesélt is már az apjának a leghőbb vágyáról?

Madison tudta, hogy Theo megözvegyült. A folyosói pletykákból értesült erről. A férfi már nem hordta a jegygyűrűjét. Tehát túl lehet a gyászon. Vagy mégsem? Sok ember képtelen száműzni a szívéből a fájdalmat.

Madison ezt tökéletesen megértette, jóllehet ő nem veszítette el a férjét vagy a partnerét.

Megrázta a fejét, hogy elhessegesse ezt a gondolatot, helyette kezébe vette a kis jegyzetfüzetet. Valamiképpen teljesítenie kell Ivy kívánságait anélkül, hogy az apja gyanút fogna. Vagy dühbe gurulna. Pedig Theo boldog lehet, amiért olyan lánya van, aki ennyire aggódik érte. Még nagyon kicsi, és komoly beteg, ennek ellenére elszántan igyekszik meggyógyulni – az apja kedvéért. Madison rég látott ilyen megható dolgot.

Újra átfutotta Ivy listáját. Kényszerítenie kellett magát, hogy ne ragadjon le az első sornál. A többi azonban aranyos és meglehetősen vicces volt.

Egy új fonendoszkóp, lehetőleg lila, ha a Mikulásnak van ilyen, mert ez a kedvenc színem.

Egy lovakról szóló könyv, mert apa ugyanúgy szereti őket, mint én.

Egy kifestőkönyv felnőttek számára. Az egyik nővér mondta, hogy a felnőtteknek is kéne ilyen.

Madison nehezen tudta elképzelni, hogy az a nagy kéz zsírkrétát tart a kezében. Persze ki tudja…

Lasagne. Apa kedvenc étele. Jó sok.

Egy kutya. Apa cigánykereket hányna örömében, ha egy kölyökkutyát találna a karácsonyfa alatt.

Több tétel nem szerepelt a listán. Madison tekintete visszavándorolt a legelső ponthoz:

Apa szeresse újra a karácsonyt.

Még az igazi Mikulásnak is problémát jelentene teljesíteni ezt a kívánságot. Minden más valóra váltható. A kutya talán nem feltétlen, de a többit egész egyszerű megvásárolni, színes papírba csomagolni.

De egyáltalán miért fárad ő ezzel? Nem azért van itt, hogy ajándékokat vegyen, és ezzel örömet szerezzen egy kislánynak.

Hanem azért, hogy felállítsa a diagnózist. Régi álma volt, hogy ellátogasson Angliába. Tulajdonképpen a hetedik mennyországban kellene éreznie magát, de inkább valami kellemetlen érzés gyötörte. Mintha egy szúrós pulóvert viselne a meztelen bőrén.

Többet kellene látnia az országból. Nem tesz jót neki, hogy minden egyes napot a kórházban tölt.

Ivy azonban valahogy különleges…

Madison egy nap azt vette észre, hogy egyre több időt tölt a kislánnyal. Eleinte bebeszélte magának, hogy azért, mert többet akar kideríteni a betegségéről. De ez nem volt igaz. Szívesen volt együtt Ivyval, noha az apja jelenléte furcsa, kellemetlen érzéseket váltott ki belőle.

Nem tudta pontosan, mi az oka, de jobb lesz megfejteni, mielőtt valami butaságot követne el. Valami tényleg nagy butaságot.

Mint például, hogy elképzeli, Ivy az ő gyereke…

Gyorsan felállt, és a kezét összefogta a háta mögött. Aztán felemelte a karját, és előredőlt. Ezek a hajlító gyakorlatok talán segítenek, hogy kitisztuljon a feje. Mély lélegzetet vett, és még jobban lehajolt. Ebben a pillanatban nyílt az ajtó.

– Dr. Archer?

Madison megdermedt. Ó, istenem! De legalább női hang volt, nem pedig azé a férfié, aki az imént olyan menekülésszerűen távozott. Pedig ő csak segíteni akar neki.

Gyorsan felegyenesedett, és megpillantotta Naomi Collinst, a kórház fizikoterapeutáját, akit romantikus kapcsolat fűzött Finn Morgan gyerekorvoshoz.

– Szia! Elnézést, de megfájdult a nyakam.

Inkább a fejével van baj, de nem nagy különbség.

Naomi kuncogott.

– Semmi gond. Ha egyedül vagyok, meglepőbb dolgokat is művelek. – Elhallgatott. – Ez egy kicsit furán hangzott, nem?

– Nem, egyáltalán nem. – Madison Naomira mosolygott, és arra gondolt, szerencsére a másik nem is sejti, mi megy végbe benne. – Miben segíthetek?

– Meg akartam beszélni Ivy holnapi terápiáját.

Naomi ragyogó sötét hajával igazi szépség volt. Főleg a kis betegek szerették a szívélyes lányt. Ivy is.

– Nem én vagyok az egyetlen orvosa.

Naomi közelebb lépett.

– Ez igaz, de pillanatnyilag teljesen rád hagyatkozunk, mert reméljük, hogy hamarosan kideríted, mi a baja.

– És ha nem?

Madisonból hirtelen kibuktak a szavak, amelyeket Theo előtt nem mert hangosan kimondani. Erőtlenül az egyik székbe roskadt.

Naomi leült egy másikra.

– Nagy a nyomás rajtad, ugye?

– Igen. Tényleg igyekszem, de zsákutcába jutottam.

Madison nem tudta, honnan a hirtelen késztetés, hogy beszéljen a félelmeiről, de Naomi tekintetében megértést látott.

– Néha szünetet kell tartani, és aztán magától jön a megoldás.

Még tényleg Ivyról beszélnek? Madison nem volt biztos benne.

– Remélhetőleg igazad van.

– Meg fogod látni. – Naomi előredőlt, és megfogta Madison kezét. – Egyszerűen lépj hátra egy kicsit, és távolról vedd szemügyre az esetet!

Madison agya ettől a mondattól beindult.

– Köszönöm. Azt hiszem, pontosan ezt kellett hallanom. – Megszorította Naomi kezét. – Megkérdezhetem, hogy alakul a dolog közted és Finn között?

Naomi elmosolyodott, és az orrát ráncolta, amitől még elragadóbban festett.

– Fantasztikusan. Sosem hittem volna, hogy ilyen csodálatos lesz.

– Megérdemled.

Madison tudta, hogy Naomi hazájában szörnyű polgárháború dúl, és sok szerettét elveszítette. De feldolgozta a borzalmakat, és megtanulta, hogy élvezze a jelent.

– Köszönöm. – Naomi nagy levegőt vett, és kihúzta magát. – Visszatérve Ivyra…

Madison elmagyarázta, mit kellene csinálni a fizikoterápia során. Ivy ugyan sem állni, sem menni nem tud, de attól még dolgozhat a megmaradt izomerejével. Egy fitneszlabdával vagy egy gumiszalaggal talán lassíthatnák az izomsorvadást. Pillanatnyilag ez a legfontosabb.

Végül Naomi felállt, és elbúcsúzott.

– Azt hiszem, még egyszer benézek hozzá, mielőtt elmegyek.

– Köszönöm – mondta Madison. – És köszönöm a bátorítást is.

Miután Naomi távozott, ő a gondolataiba merülve ülve maradt. Naominak igaza lehet. Talán rossz irányból közelíti meg az egészet. Talán túl kicsi, túl mikroszkopikus a látószöge, és egy kicsit eltávolodva átfogóbb képet kapna.

De ezt könnyebb mondani, mint megcsinálni. Ám minél többet töprengett ezen, annál inkább úgy látta, hogy ez lenne a helyes. Már csak azt kell kitalálnia, hogy váltsa valóra a tervét.

És lehetőleg minél előbb. Mielőtt bezárulna az ördögi kör, mert aztán nincs visszaút. Mielőtt a kislány kívánságlistája már csak egy szomorú emlék lesz. És mielőtt köddé válik egy kétségbeesett apa minden reménye.

3. FEJEZET

Theo kopogott, és óvatosan bedugta a fejét az ajtón. Madison nem volt az irodájában, mégis beljebb lépett. Illetéktelen behatolónak érezte magát, de arra gondolt, inkább itt vár Madisonra, ahelyett hogy a keresésére indulna. Egyébként is tartott tőle, hogy a doktornőt és Ivyt ismét egy bensőséges helyzetben lepi meg, mint három nappal ezelőtt, amikor egyszerűen betoppant a lánya szobájába. Azóta igyekezett visszafogni magát, és hagyni, hogy Madison végezze a munkáját. Ha folyton ellenőrzi, azzal többet árt, mint használ.

Legalábbis ezt próbálta bebeszélni magának. Valójában nem tudta, hogy a múltkori pánikszerű menekülése után képes-e olyan elfogulatlanul viselkedni Madisonnal, mintha semmi sem történt volna. És nem is sejtette, mi ennek az oka.

Leereszkedett az egyik székre, és azon tűnődött, miért olyan spártai az iroda berendezése. Jobban mondva a helyiség nem is tűnt irodának. Régebben anyagraktárként szolgált. Ám dr. Camargo irodájának a felújítása miatt nem állt rendelkezésre másik helyiség, és Madison egy szóval sem panaszkodott emiatt. Theo tudta, őrületes szerencséjük van, hogy megnyerték maguknak a doktornőt.

A pillantása most az íróasztalra esett. Majdnem üres volt, leszámítva a bal oldalon a nagy halom dossziét. Legfelül Ivy dossziéja feküdt. Theo lassan végighúzta rajta az ujját. Nagy volt a kísértés, hogy belenézzen. De semmi olyat nem találna benne, amit Madison ne mondott volna már el. Aztán észrevette a kis jegyzetfüzetet. Az asztal másik oldalán hevert, majdnem a falnál. Theo biztos volt benne, hogy ugyanarról a füzetről van szó, amelyet legutóbb Madison Ivy szobájában sietve a zsebébe dugott. Vajon mi lehet benne? Feljegyzések Ivy betegségéről?

Nem, Madison kuncogott, miközben írogatott bele. Terveket kovácsoltak, legalábbis Ivy ezt mondta.

Terveket karácsonyra.

Theónak át kellett volna nyúlnia az asztalon, hogy elérje.

Nyugi, ez nem napló vagy ilyesmi!

És ha valami Ivyval kapcsolatos dolog, akkor joga van tudni, nem?

Az ujjai lassan közeledtek a füzethez. Éppen amikor meg akarta fogni, könnyű fuvallatot érzett a tarkóján, és megdermedt.

Gyorsan visszarántotta a kezét, és az ajtó felé fordult.

A pokolba!

Madison volt az. Tetten érte. Nem egészen, mert még nem nyitotta ki a füzetet.

– Theo, micsoda meglepetés! Engem keresel?

Madison zihált egy kicsit. Sietve az íróasztalhoz lépett, és a vágyott tárgyat gyorsan eltüntette a fiókban.

Egyértelmű! Van benne valami, amit ő nem láthat. Theo most még inkább kézbe akarta venni, mint eddig.

Madison fekete, testhez simuló pulóvert viselt, amely kiemelte az alakját. A látványtól meglódult Theo pulzusa. Ugyanúgy, mint amikor legutóbb kettesben voltak. Nyelt egyet, és megpróbált visszaemlékezni, miért is jött ide. Biztosan nem azért, hogy megbámulja a doktornőt.

– Naomi mesélte, hogy változtattatok egy kicsit Ivy fizikoterápiáján, és már nem próbáljátok meg aktív járásra késztetni.

– Pillanatnyilag nem.

Madison helyet foglalt az íróasztal mögött a székében, és még egyszer részletesen elmagyarázta az új tervet, és végül tényleg sikerült meggyőzni Theót, hogy ez a helyes. Noha úgy tűnt, szabad utat engednek a szörnyetegnek – amelyet még mindig nem tudtak azonosítani –, hogy dühöngjön kedvére. De a jelenlegi ismereteik szerint ez volt az egyetlen járható út.

– Mi a következő lépés? – kérdezte Theo.

– Még nem tudom. A csapat ma találkozik. Utána kiértékelem az eredményeket.

– És mit fogsz javasolni?

– Nem tervezem, hogy részt veszek a mai értekezleten.

Theo ereiben megfagyott a vér, jóllehet ő mondta Madisonnak, hogy nem kötelező megjelennie a találkozókon.

– Miért nem?

A doktornő talán feladta volna?

– Nem hívtak meg.

Theo hátradőlt.

– Úgy egyeztünk meg, hogy bármikor ott lehetsz. A többiek azt akarják, hogy ott légy. Én is ezt akarom. De ha egy aranyozott szegélyű borítékban átadott személyes meghívóra vársz, akkor sajnos csalódást kell okoznom.

Theo mosolyt erőltetett az arcára, noha a lelkében vihar tombolt. Mi van, ha Madison mostantól más eseteknek akarja szentelni magát, ahelyett hogy főleg Ivyra koncentrálna? Vagy ami még rosszabb – esetleg észrevette, hogy ő érdeklődik iránta? Mert nem sikerült eltitkolnia a dolgot? Vagy Madison talán arra gondol, hogy ő visszaél a pozíciójával, és Ivyt a többi beteg elé helyezi?

Az apai ösztön azt követeli tőle, hogy segítsen a gyerekén. Mindegy, milyen eszközökkel.

Ennek ellenére orvosként nem szabad elárulnia az elveit. Azért alapította ezt a kórházat, hogy segítsen az embereken. Ha hűtlen lesz a meggyőződéséhez, és különleges kezelést biztosít egyes betegeknek, akkor nem tud nyugodtan a tükörbe nézni.

Madison hátravetette a haját. Az aranyos tincsek éles ellentétben álltak a fekete pulóverrel. És Theo ebben a másodpercben újra érezte. A bizsergést, amely kikapcsolta a józan ész szavát.

Vigyázat! Veszélyes területre tévedt. Nyelt egyet, és kétségbeesetten járt az agya, hogy mondjon valamit, és vége legyen a kínos csöndnek.

Madison előrehajolt, és selymes haja az asztallapra hullott.

– Talán furán hangzik, de az eredményeimet mindig elküldöm az egész csapatnak. Cserébe tőlük is megkapom azokat az információkat, amelyek hasznosak lehetnek. Mindig így dolgozom. Amerikában is. Szemügyre veszem a puzzle darabkáit, és megpróbálom összerakni belőlük a diagnózist. De nehéz jól végezni a munkámat, amikor olyan sok vélemény és érzelem befolyásol.

Madison talán ezért nem boldogul néhány itteni kollégával, gondolta Theo. Tudta, hogy a megbeszélések néha szenvedélyesek, minden specialista vehemensen képviseli a meglátásait. De ő mindig is pozitívnak tekintette ezt a légkört. A Hope Gyerekkórházban mindenki csapattag, és különböző vélemények esetén mindig az győz, amelyik jobb a betegnek. Most pedig meg kellett állapítania, hogy igaz, amit Madisonról hallott: inkább egyedül botorkál a sötétben.

Amerikában azonban sokra tartják a doktornőt. Talán nem kellene túl hamar beskatulyáznia.

– Megértelek, és tisztelem a döntésedet. Legalábbis részben.

– Elnézést, de hogy érted ezt?

– A kórház ezeket a találkozókat nemcsak az ötletek kicserélése miatt tartja hasznosnak, hanem arra is jók, hogy a felelősség megoszlása egyértelmű legyen.

Madison az asztallapra szorította a tenyerét, a hangjában feszültség csengett.

– Igen, a felelősség. Arra célzol, hogy nem veszem elég komolyan a munkámat?

Nyilvánvalóan bosszankodott, és Theo arra gondolt, különösen bájos, ahogy az érzelmek ott tükröződnek a vonásain. Az arca egy kicsit kipirult, és kihívóan nézett a férfi szemébe.

Főleg az utóbbi tetszett Theónak.

A pokolba! Ennyit a profi hozzáállásáról.

– Rosszul fejeztem ki magam. Érdekelne, mit gondolsz a többiek véleményéről. Reméltem, hogy a találkozón kifejted a gondolataidat.

Madison az ölébe ejtette a kezét, és már kevésbé tűnt feszültnek.

– Szívesen közlöm veletek a véleményemet, de nincs sok kedvem vesztegetni az időmet, amennyiben… – Elmosolyodott. – Elnézést, ez szörnyen hangzott. Nem szeretnék két órán át ücsörögni egy kaotikus csoporttalálkozón, amikor ezen idő alatt nyomára bukkanhatok más dolgoknak. Ígérem, hogy megnézem, miről beszéltek a többiek. De kell nekem bizonyos idő, amikor munka üzemmódban vagyok. És ha félbeszakítanak, sokkal rosszabbul megy minden.

– Megértem. – Theót is rendszeresen megzavarták, miközben dolgozott, és gyakran kívánta, bárcsak kitehetne az ajtóra egy „Kérem, ne zavarjanak!” táblát. – Elküldenéd nekem az eredményeidet?

– Egyszerűbb, ha szóban közlöm. Küldök egy hangüzenetet, ha nem érsz rá telefonálni.

Theo mindig ráért, ha Ivyról volt szót.

– Rászánom az időt. Akár személyesen is találkozhatnánk. Csak mondd meg, neked mikor a legjobb!

– Persze, így is lehet. A legjobb munka után. Hat óra felé?

Madison kihúzta magát ültében, hosszú haja már nem hullott rá az asztallapra. Bármennyire is igyekezett védekezni a gondolat ellen, Theo szinte érezte, hogy a hosszú fürtök a bőrét simogatják. Mégpedig azon a helyen, amely most riasztó hevességgel lüktetni kezdett.

Madison hátradobta a haját, és közömbös arccal ránézett. Uralkodnia kell magán, gondolta Theo. Elvégre munkatársak.

– Épp Ivyhoz készültem. Lenne kedved velem jönni? – kérdezte Madison.

Nem kellene csatlakoznia. Távolságot kéne tartania, legalább egy darabig. Míg ez a felfokozott és helytelen izgalmi állapot el nem múlik.

Theo pillantása arra a helyre tévedt, ahol nemrég a jegyzetfüzet feküdt. Madison magával viszi? Ez megkönnyítette a döntést.

– Miért is ne? Már órák óta nem láttam Ivyt.

Zümmögés szakította félbe a beszélgetést. Madison felemelte a kezét, jelezve, hogy várjon, majd a mobiljához ment.

– Igen, dr. Archer. – Feszülten hallgatta a telefonálót, egy kicsit összevonta a szemöldökét. Az ujjai szorosabban markolták a mobilt. – Jól van. Köszönöm az értesítést.

Letette a telefont, és egy másodpercre az asztallapra nyomta szétterpesztett ujjait.

– A Lyme-kórra irányuló vizsgálat eredményét közölték.

– És?

Theo szíve majd kiugrott a helyéről. Megkapták volna a régóta keresett választ?

– Sajnálom, de negatív. Ivynak nincs Lyme-kórja.

Amikor Madison fél órával később Ivy ágya szélén ült, és kikérdezte a kis beteget, mi volt ebédre, gombóc keletkezett a torkában. Úgy tűnik, hogy a Mikulásnak gondot fog okozni a kislány legfőbb kívánságának a teljesítése.

Theo a sarokban állt mereven, onnan figyelte őket. Madisonban kétely támadt, hogy a férfi megkedveli-e valaha a karácsonyt. Főleg most, hogy a betegség okának felderítésében újabb kudarcot könyvelhettek el. Madison őszintén remélte, hogy a tünetek a Lyme-kórra vezethetők vissza, hiszen minden erre utalt. És most újra elölről kell kezdeniük a kutatást. Tulajdonképpen már megszokhatta volna. Általában szárnyakat adott neki, ha komoly kihívással találta szemben magát.

Most azonban másképp volt.

Mert minden szörnyű betegség, amelyet kizártak, növelte a valószínűségét egy még szörnyűbbnek.

Theo halálosan fáradtnak látszott. A szeme körül a ráncok mélyebbek voltak, mint máskor, a bőre sápadtan fénylett.

Fájt így látni őt. Milyen szívesen mondana neki valami vigasztalót!

Meglepődött, amikor az irodájában találta a férfit. A szíve nyomban szaporábban vert.

Ezért egyezett bele, hogy személyesen beszéljék meg Ivy esetét?

Nem valami bölcs ötlet.

Valami ebben a férfiban mélyen megérinti őt. Talán a bátor, harcias hozzáállása, amelyet a lánya érdekében tanúsított. Vagy a tény, hogy az utóbbi pár évben nem volt könnyű dolga. Madison ezt tökéletesen át tudta érezni. Gyerekkorában ő is sokat szenvedett. De amióta felnőtt, és elvégezte az orvosi egyetemet, az élete sokkal nyugodtabb lett.

De csak azért, mert a szerelmi életét úgymond jegelte. Nem mintha ezzel sokat veszített volna. A férfiak nem álltak sorban, hogy a sikeres doktornővel randizzanak. Másrészt ő sem törte magát, hogy munka után még elmenjen valakivel egy étterembe vagy egy bárba. A napjai munkából, munkából és még egyszer munkából álltak. Így könnyebb volt elviselni a magányos éjszakákat.

A pillantása ismét Theóra vándorolt, és nyelt egyet.

– Úgy hallom, Doodle ma meglátogatott, ugye? – kérdezte, és kényszerítette magát, hogy a figyelmét ismét Ivynak szentelje.

Doodle, a terápiás kutya rendszeres vendég volt a kórházban, a kis betegek odavoltak érte.

– Igen, ma reggel. Olyan aranyos! Én is annyira szeretnék… – Ivy tekintete Theóra siklott, a válla kicsit meggörnyedt. – De… hát igen…

Madison szíve elszorult. Majdnem kicsúszott a kislány száján, hogy szeretne egy kutyát. Talán jobb lett volna, ha kimondja. Akkor legalább világos választ kapna Theótól, és nem álmodozna olyasmiről, ami sohasem válhat valóra.

Mint például, hogy része legyen anyai szeretetben?

Madison lélegzete elakadt.

Ivy édesanyja ugyan meghalt, de biztosan szerette a kislányát.

Nem mintha ez enyhítené Ivy veszteségét. Épp ellenkezőleg. De legalább nem bukkant fel a semmiből Ivy életében, hogy utána ismét odébbálljon. Aztán egy nap örökre eltűnjön, és csak a fájdalom maradjon. És a kérdés, amelyet Madison olyan gyakran feltett magának: hogy hagyhatta egyszerűen el…

Egy pillanat! Most Ivyról van szó, vagy róla?

Madison az anyja eltűnése után egyik nevelőcsaládtól a másikhoz került, míg végül a fiatalkorúak otthonában helyezték el. Ott élt a tanulmányai befejezéséig.

A gyakori költözések miatt nehéz volt igazi barátságokat kialakítania. Talán ez volt az oka, hogy inkább egyedül dolgozott. És hogy a kollégái nagyképűnek meg ridegnek tartották. Mindig saját magára volt utalva, és nem tanulta meg, hogy segítséget kérjen. Nem bízott abban, hogy valaki elkapja, ha elesik.

– Nem is tudtam, hogy ide is bejáratos az a kutya – jegyezte meg Theo tárgyilagosan.

– Gyakran jön – felelte Ivy. – Nagyon szeretem őt. Sőt elaludt az ágyamban, miközben simogattam. – A kislány az álláig húzta a takarót. – Mit gondolsz, hamarosan újra meglátogat?

Theo ellökte magát a faltól, és leült egy székre Ivy mellé.

– Ehhez először látnom kell, hogy zajlanak ezek a látogatások. De azt hiszem, megoldható, ha szeretnéd.

– Igen, kérlek!

Theo felvonta a szemöldökét, és Madisonra nézett. Szemrehányóan? Ivy talán elárulta az apjának, hogy szeretne egy kutyát? Vagy… Theo belenézett a jegyzetfüzetébe? Madison könnyedén megrázta a fejét, hogy jelezze, nem ő sugallta az ötletet.

– Minden gyereket meglátogatnak még karácsony előtt. Doodle kap egy rénszarvasagancsot, mert ő a Mikulás segédje. – Remélte, hogy Theo megérti, mit akar mondani neki: hogy ezek a látogatások a karácsonyi készülődés fontos epizódjai. – És most Ivy volt soron.

– Értem. Hm, egy agancs…

Theo hangja tűnődve csengett. A férfi talán azt hiszi, hogy ő indítványozta a kutya látogatásait, és kéretlenül beleavatkozott olyan dolgokba, amelyekhez semmi köze? Ha négyszemközt lesznek, majd megmondja neki, hogy ez nem igaz. Jóllehet azt is kieszközölhetné, hogy a kutya rendszeresen látogassa meg Ivyt.

Hogy miért akarja bosszantani a férfit, nem tudta volna megmondani. Talán ez a bosszú, amiért kéretlenül folyton belopakodik a gondolatai közé, pedig semmi keresnivalója ott.

– Igen, egy agancs – mosolygott Ivy. – A Mikulás néha a környéken keres segítőket.

– Néha meg messziről hoz ide embereket, hogy csodát tegyenek – tette hozzá Theo.

A célzás meglehetősen egyértelmű volt, és Madison gyomra összeszorult.

Kérlek, ne tőlem reméld a csodát! – fohászkodott magában.

Pedig már régóta tudta, hogy Theo pontosan ezt teszi. Azért hívta meg a kórházába, mert kitűnő diagnoszta hírében áll. És Madison szabályszerűen kivirágzott, ha komoly kihívás elé került. Szerette a munkájában, hogy változatos, előre nem látható események történnek, és gyorsan kell cselekednie. Minden apró részletet figyelembe vett, míg végül megoldott egy esetet.

De még sohasem dolgozott együtt valamelyik betegének az apjával vagy az anyjával. És még sohasem került ilyen szoros kapcsolatba egy gyerekkel, mint most.

Könnyedén megsimogatta Ivy haját, és mosolyt erőltetett az arcára.

– Csodák mindig történhetnek.

– Pablóval is csoda fog történni? – nézett fel a kislány.

Madison látta, hogy a fiú neve hallatán Theo megdermed. Nála tényleg izomsorvadást állapítottak meg. Ivytól néhány szobával arrébb feküdt.

Madison nyelt egyet.

– Pablo ma elhagyott minket.

Úgy hangsúlyozta az „elhagyott” szót, hogy Theo megértse, a kisfiú nem csak egyszerűen hazament.

Látta, hogy a férfi állán megrándul egy izom. Nyilvánvalóan megértette. Vajon arra gondol, hogy nemsokára a lánya lesz a következő?

Hogy megszabadítsa Theót a válaszadás kötelességétől, megszólalt:

– Miért nem játszunk az apukáddal egy kör kuflit?

Theo bizonytalanul nézett rá, mire Madison önkéntelenül elmosolyodott.

– Ez egy kártyajáték.

Mivel sosem tudta, milyen esethez hívják, mindig volt a zsebében egy pakli kártya. Néha segített elterelni az emberek figyelmét, és gyerekeknél meg a felnőtteknél is működött. Odahaza Amerikában úgy ismerték, hogy mindig van kedve játszani, és gyakran hívták műtét előtt, hogy megnyugtassa a gyerekeket. Madison az ilyen helyzetekben ügyesen mozgott.

– Rendben, benne vagyok – mondta Theo. – De honnan lesz…?

Madison elővette a kártyát, és a férfi szeme elkerekedett a meglepetéstől.

– Azt hiszem, most már mindent láttam. Madison, a nagy varázsló…

A doktornő önkéntelenül megborzongott. Ahogy ezt mondta…

De össze kell szednie magát!

– Egyszerű játék, de fejleszti a kognitív képességeket.

És lehetőséget ad, hogy jobban megfigyelje a betegeket. Észrevegye a változásokat, amelyek fölött különben talán elsiklana. Ha időnként sort kerít egy kis játékra, jobban meg tudja ítélni a betegség alakulását.

Nem reagált Theo megjegyzésére, hanem csak biccentett neki, és helyet csinált maga mellett az ágyon.

– Jöjjön közelebb, doktor úr, hogy oszthassak!

Theo egy darabig habozott, aztán felállt, és helyet foglalt a matracon. Figyelte, amint Madison kiosztja a lapokat, majd a maradékot egy kupacban középre helyezi. A doktornő őszintén remélte, hogy nem veszi észre a keze remegését.

Aznap amúgy is játszani akart Ivyval, de Theo jelenléte felkavarta. S noha ő kérte meg, hogy üljön mellé, most már megbánta. Túlságosan is tudatában volt a férfi közelségének. Érezte az illatát… és látta, ahogy a bal kezét a combjára tette.

Ne bámuld már! – intette magát.

Atyaég, nagy bajban van!

Ivy felemelte az egyik kezét, noha ez láthatóan komoly fáradságába került, és ez visszahozta Madisont a jéghideg valóságba. Olyan szívesen segített volna a kislányon!

Ivy figyelmesen tanulmányozta a lapjait, és legyezőszerűen elrendezte őket. Közben az egyik kártya leesett, és kellemetlen csend állt be, miközben a két felnőtt figyelte, amint a kislány felemeli.

– Az osztótól balra ülő játékos kezd.

Madison most találta ki ezt a szabályt, hogy Ivy az első lehessen.

A játék elkezdődött. Negyedóráig tartott a parti. Madison számára egy örökkévalóságnak tűnt. Arra vágyott, hogy visszamehessen az irodája biztonságába, és az asztallapra hajthassa a fejét. Miért nem tudja kideríteni, milyen betegségben szenved Ivy? Semmit sem szeretne jobban! A kislány miatt. És a pokolba, az apja miatt is!

Játék közben egyértelműen látszottak Ivyn a változások. Egyre nehezebben tartotta a lapokat, és végül letette őket az ágyra. De az agya ugyanolyan jól vágott, mint mindig. A végén kimerülten ásított egyet, noha még csak hat óra volt.

– Elfáradtál? – kérdezte Madison.

– Nem.

Theo előrehajolt, hogy homlokon csókolja a lányát.

– Miért nem pihensz egy kicsit? Én addig segítek dr. Archernek elpakolni a kártyát. – Felemelte a paklit.

– Később még mesélsz?

– Természetesen.

Ivy hátradőlt a párnáján. Az arca sápadt volt, a karjai erőtlenül feküdtek a takarón. Meg sem próbálta átölelni az apját, vagy búcsút inteni neki. Egy ilyen kedves kislánynál ez szokatlan, gondolta Madison, és megszólalt a fejében a vészcsengő.

Ha már ő is nyugtalan, akkor Theo bizonyára beleőrül az aggodalomba.

Istenem, miért nem jött még rá, mi baja van Ivynak?

Kínzó lelkiismeret-furdalást érzett, amikor elképzelte, hogy Theo átöleli a lányát, és mesél neki.

Vajon hány mese fog elhangzani itt, mielőtt ez az ágy üres lesz? Mint Pablóé…

Húsz? Tíz?

Kettő?

A bűntudata egyre erősödött.

Be kell látnia, hogy nem sok ideje maradt, és életről-halálról van szó.

Az elvesztegetett idő nem pótolható. Nemrég ő maga mondta ezt. És ez így is van.

Az elszalasztott lehetőségek nem térnek vissza.

Madison kihúzta magát ültében. Tehát változtatnia kell valamin. Gyorsabban kell dolgoznia. És keményebben.

Theo előtte ment ki a szobából, és átnyújtotta neki a kártyát.

– Ravasz trükk. Tudtam, hogy okkal csinálod.

Madison visszazökkent a jelenbe, és rájött, hogy a férfi a játékról beszél.

Mély lélegzetet vett, és megpróbált rendet teremteni kavargó gondolatai között.

– Sejtettem, hogy rájössz.

– Láttam, hogy sasszemmel figyeled Ivy mozdulatait. – Theo felsóhajtott. – Most már hamarabb fárad el.

– Igen.

– És különben?

– Theo…

A férfi megrázta a fejét.

– Tudnom kell.

Igaza van. Megérdemli, hogy képben legyen.

– A karja remeg, ha kinyújtja. – A fekvés miatti izomvesztés miatt. De mi okozza az izomgyengeséget? – A játék végére teljesen kimerült. Az volt az érzésem, hogy csak miattad tartotta magát.

– A pokolba!

Theo a tarkójára tette a kezét, a könyökét hátrafeszítette. Közben olyan hangosan ropogtatta az ízületeit, hogy Madison ijedten összerezzent.

– Elnézést! Rossz szokás.

Madisonnak is akadt ebből bőven. A legrosszabb volt a nyughatatlansága, ha egy különösen nehéz esettel szembesült. Gyakran egész éjjel a számítógép előtt ült, ahelyett hogy aludt volna. Már Ivy miatt is feláldozott egy-két éjszakát.

– A csapat további vérvizsgálatokat végez – mondta Theo.

– Tudom. Én kértem. Egyre hosszabb a lista, hogy mi nem lehet Ivy baja. Ami jó, hogy rövidül a másik, hogy mi lehet.

– Meddig tart még? Eljön az a pont, amikor már nincs visszaút.

Madison az imént épp erre gondolt.

Elszorult a torka, Theo felé fordult, és megfogta a csuklóját. Nem tudta, azért-e, hogy erőt merítsen belőle, vagy hogy nagyobb hangsúlyt adjon a mondanivalójának.

– De ezt a pontot messze nem értük el. Ivy még lélegzik. – Nem éppen szerencsésen fejezte ki magát, ezért gyorsan hozzáfűzte: – Az izomgyengeség pillanatnyilag csak a végtagokat érinti, meg a csípőjét.

– Igen, hála istennek!

Madison abban a pillanatban, hogy megérintette a férfit, tudta, hibázott. Bőrének melege áramütésként érte, és minden idegsejtje életre kelt.

– Jól fogalmaztál, hogy „pillanatnyilag” – mormolta Theo. – Remélhetőleg hamarosan kiderítjük, mi a baj.

A folyosó teljesen üres volt. Az ünnepek előtt csak a feltétlenül szükséges személyzet dolgozott, mivel a legtöbben otthon akartak lenni a családjukkal.

Ivyt valószínűleg otthon is remekül ellátnák, de Theo azt akarta, hogy itt legyen. A közelében. Érezni lehetett, hogy milyen szoros a kapcsolatuk. Madisonnak gyerekként ilyesmiben sosem volt része.

A mellkasában jelentkező nyomás azt jelezte, az érzelmei azzal fenyegetnek, hogy a felszínre törnek.

Amikor felpillantott, látta, hogy Theo behatóan nézi őt. Olyan szívesen megígérte volna neki a csodát, a happy endet és mindent, amit csak kíván. De nem tehette.

– Néha nem marad más, csak az, hogy a pillanatnak éljünk.

– Igaz.

A másodpercek lassan percekké lettek, és egyikük sem mozdult. Míg Madison meg nem érezte, hogy a férfi a hüvelykujjával megsimogatja a tenyerét.

Mintha bomba robbant volna a belsejében. Megkeményedett mellbimbója a melltartó vékony anyagának feszült. Atyavilág! Remélhetőleg a férfi nem veszi észre. Remélhetőleg…

– Madison…

A hirtelen pittyegés jelezte, hogy megérkezett a lift. Madison gyorsan elrántotta magát Theótól, és hátrább lépett. Majd még egyet, hogy újra lélegezni tudjon.

El kell mennie! Mégpedig azonnal.

– Holnap találkozunk.

– Megint kártyázunk?

Madison agyát elhomályosították a kusza érzelmek, és kellett egy kis idő, míg megértette, mire gondol Theo.

– Persze, szívesen. De neked nem muszáj, ha nem akarsz.

Minél kevesebbet látja a férfit, annál jobb. Mi a fenét gondolt?

Pontosan erről van szó: egyáltalán nem gondolkodott.

És Theo sem. Személyessé tette a szakmai kapcsolatukat.

Most fizeti meg az árát, hogy az elmúlt években nem randizott férfiakkal, gondolta Madison. Csak úgy szívja magába Theo érdeklődését, mint egy hormonoktól túlfűtött kamasz lány.

– Szívesen játszom én is, ha nem zavar. Akkor tisztább képet nyerek Ivy állapotáról.

Egy öltönyös férfiakból álló csoport szállt ki a liftből, az egyikük odalépett hozzájuk, nyilván Theóval akart beszélni. Madison nem óhajtott tovább maradni. Biztosan mindenki észrevenné rajta, mi a helyzet, mert pocsék színésznő. Theo hasonló véleményen lehetett.

– Akkor holnap találkozunk. Hívj fel, ha tudod, mikor érsz rá!

– Rendben.

Madison sarkon fordult, és sietősen elindult az ellenkező irányba. Az irodájához ez a hosszabb út, de nem számít. Most csak az a fontos, holnap hogyan lép Ivy apja elé. És miként akadályozza meg, hogy újabb butaságot kövessen el. Feltétlenül meg kell tartania a három lépés távolságot, és kiverni a fejéből ezt az ostoba szerelmet.

4. FEJEZET

– Gratulálok, édesem! – Madison átölelte az új barátnőjét, Naomit. – Tényleg megérdemelted.

Naomi mosolyogva legyintett.

– Fejezd be, mert mindjárt elbőgöm magam! – Naomi épp most mesélte el Madisonnak, hogy össze fognak költözni Finn-nel. – Annyira örülök, hogy nem tudtam magamban tartani a hírt. – Megszorította Madison karját. – Most mennem kell. Később majd beszélünk, rendben?

– Persze, menj csak!

Naomi már szaladt is a lift irányába.

Madison utánanézett. Milyen lenne, ha találna egy olyan férfit, mint Finn, akivel közösen képzelik el a jövőt?

Nem nagyon tudta elképzelni, hogy egyetlen helyen éljen. A munkája miatt folyton úton volt, és a feladatai is mindig változtak. Egyik súlyos esettől a másikig. A legutóbbi kórházban két évig maradt. És újra vissza akar térni oda, ha itt befejezi a munkáját.

Vagy csak azért jött Angliába, mert időközben megunta az előző helyét? Újra meg újra szedi a sátorfáját, hogy másik városba költözzön, új emberekkel és új kihívásokkal találkozzon?

Tényleg olyan hamar elunja magát?

Vagy valójában fél attól, hogy gyökeret verjen valahol? Mert attól tart, hogy elveszik tőle mindazt, ami jelent neki valamit?

Mint az anyját? Vagy a számtalan nevelőcsaládot, akiknél élt?

Valószínűleg így van. Túl sok veszteséget szenvedett el. Nem akar beszállni a kapcsolatok nagy kártyajátékába. Egyetlen kártya sem passzol hozzá.

Nyelt egyet. Csöppet sem tetszett neki, hogy ilyen irányt vettek a gondolatai. Szingli, mert így akarja. Basta! Ennek nincs semmi más oka. Legfőbb ideje, hogy az irodájába menjen, és Ivy esetével foglalkozzon. Vagy egy másikkal.

Amikor végül megkönnyebbülten leült az íróasztalához, kivette a fiókból a kis jegyzetfüzetet, és a pillantása ismét Ivy listájára esett. Tűnődve meredt az első pontra. „Apa szeresse újra a karácsonyt.” Keresett egy tollat, és két határozott vonallal aláhúzta a mondatot.

A Mikulás talán azt is kideríthetné, ő, Madison miért is nem szíveli ezt az ünnepet. De addig egyszerűen majd úgy tesz, mint mindig, míg a színes üveggömbök, a karácsonyfák meg az ajándékok eltűnnek, és az élet visszazökken a rendes kerékvágásba.

Theo az irodájában a kanapé előtt állt, és kócos hajába túrt. Próbálta felidézni, mit is szokott mondogatni a kórház lelkésze: „Ne a régi dolgokat emlegessétek, ne a múlton tűnődjetek!”

A múlton? Amikor Hope meghalt, és vége szakadt a boldogságának? Vagy amikor megérintette egy másik nő kezét? Hosszú idő óta először…

Madison ugyanazt a gesztust használta, mint Hope, hogy felkeltse a figyelmét. Megfogta a csuklóját. Ezzel kiváltott belőle valami közvetlen reakciót. Csakhogy nem a felesége keze érintette meg. Nem, hanem Madisoné. Hamar rájött, hogy nem kísértet, hanem egy hús-vér ember. A bőre meleg, és a szorítása a lelke legmélyéig hatolt. Ott életre keltett valamit, amiről azt hitte, hogy már régen halott.

Amikor Madisonra nézett, látta, hogy elpirult. Ilyesmi sosem fordult elő Hope-pal. Ez azonban tetszett Theónak, és akaratlanul is Madison szájára siklott a tekintete. De aztán mondott valami ostobaságot, és a lány arca még pirosabb lett, mint előtte. Abban a pillanatban ráébredt, hogy meg akarja csókolni.

Ám a felvonó hirtelen megtörte a varázst.

Hála istennek!

Ő és Hope nemcsak egy pár voltak, hanem kollégák is. És jó barátok. Hope-nak jegelnie kellett a karrierjét, hogy ő szárnyalhasson. Theo ezt utólag nagyon megbánta. Ivy születését természetesen nem. Vagy a kórház megalapítását. Hope ugyanúgy örült ennek, mint a férje.

Csakhogy Theo elhanyagolta a feleségét, a kapcsolatukat, és csak az álma megvalósítása érdekelte. Igen, a kórház remekül működik. De megérte, hogy az élete egy részét ezért áldozta fel? Egy részét, amelyet sohasem fog visszakapni.

Ezt a kérdést valószínűleg sohasem tudja megválaszolni.

És ha Madison miatta most elmegy? Mert ő teljesen félreértette a lány baráti gesztusát? Vagy talán mégsem? Mindenesetre hibát követett el.

Madisonnak most nem szabad elmennie. Akkor sem, ha még egy lépéssel sem jutottak közelebb ahhoz, mi lehet Ivy baja. Ám Theo biztos volt benne, hogy a doktornő előbb vagy utóbb felállítja a diagnózist. Sosem bocsátaná meg magának, ha elpuskázta ezt a lehetőséget. Ezek az átkozott emlékek!

Nem, nem csak erről van szó! Abban a pillanatban, hogy Madison megérintette, Theo tudta, hogy ő áll előtte, és nem Hope. És azt kívánta, bárcsak az érintés tovább tartana.

Talán hiányzik a szex? Már régen nem feküdt le senkivel. De még ha csak pusztán fizikai reakcióról volt szó, miért most?

Meg kell keresnie Madisont, és tisztázni a helyzetet. Ha egyáltalán lehetséges. És mi van akkor, ha a lánynak fogalma sincs, mi zajlott le benne? Semmit sem érzett a benne fellobbanó vágyról?

Esetleg ha csak célozna rá? Nem. Ez sem járható út. Ha kimondta, amire gondolt, Hope mindig csak a szemét forgatta. Theo az évek során megtanult uralkodni magán, tapintatosabban viselkedett, ahogy az egy kórház igazgatójától el is várható.

Amúgy is találkoznia kell Madisonnal, hogy Ivyról beszéljen vele, aztán meg kártyázzanak.

De tényleg! Mióta tartozik a feladataihoz, hogy gyerekekkel játsszon?

Amióta a lánya beteg. A legnagyobb elismeréssel adózik Madisonnak, hogy olyan ügyesen foglalkozik Ivyval. Ügyel rá, hogy a legkevesebb fájdalmas vizsgálat várjon rá. A kislány láthatóan nagyon szereti őt.

Madisonnak jelentkeznie kell nála, hogy javasoljon egy időpontot, mikor találkozzanak. De még hat óra sincs. Elég ideje van, hogy az étkezőbe menjen, és vegyen valami reggelit magának és Ivynak. Közben átgondolhatja a stratégiáját. Talán az lenne a legbölcsebb, ha kivárná, hogyan viselkedik Madison, és aztán döntene, szóba hozza-e a kellemetlen közjátékot, vagy sem.

És ha Madison újra elpirul?

A pokolba, ő akkor is uralkodni fog magán!

Pár perccel később egy zabkásával, friss gyümölccsel és rántottával megpakolt tálcával a felvonó felé indult. Épp amikor belépett fülkébe, és próbálta megnyomni a gombot, felcsendült mögötte egy hang:

– Segítsek?

Madison állt az ajtóban – és pironkodásnak nyoma sem volt az arcán. A hangja ugyanolyan magabiztos volt, mint máskor. Valószínűleg túlreagáltam a dolgot, gondolta Theo.

– Ivynak viszek reggelit.

– Ez meglehetősen sok egy kislánynak – vonta fel a szemöldökét Madison.

Theo elmosolyodott.

– A tojás nekem lesz.

Madison megnyomta a negyedik emelet gombját, és a lift elindult.

– Te is hozzá igyekszel? – kérdezte Theo.

– Majd később. De beszélni akarok veled.

A fenébe! Talán mégsem reagálta túl. Madison most fogja közölni, hogy a következő géppel hazarepül?

– Ivyról van szó?

– Nem. Elnézést akarok kérni, amiért tegnap nem viselkedtem profi módon.

Theo csak most vette észre, hogy mégsem olyan magabiztos Madison hangja. Az arca meg nemcsak sápadt, hanem egyenesen hamuszürke.

Fura egy helyzet! Mennyire aggódott, hogy helytelenül viselkedett, és úgy tűnik, Madison is így van ezzel.

– Összezavarodtam, és te próbáltál megnyugtatni. Nem több és nem kevesebb – mondta Theo.

Ő maga is észrevette, hogy ez milyen nevetségesen hangzik. És leereszkedően. Nem különösebben volt büszke rá, hogy a történtekért nem vállalta a felelősséget. Sokkal egyszerűbb Madisont hibáztatni. Csakhogy ez nem helyes.

– Ha valakinek elnézést kell kérnie, akkor az én vagyok. Reggel óta nyomaszt, hogy tegnap nem megfelelően viselkedtem. De amint említettem, meglehetősen feldúlt voltam. Nagyon aggódtam.

– Tudom, és megértem.

Madison előhúzta a kezét a háta mögül, és Theo első gondolata az volt, hogy ismét meg akarja érinteni. Szabályszerűen kényszerítenie kellett magát, hogy ne hőköljön hátra. De csak a zabkásás tálat tolta beljebb a tálcán, hogy ne csússzon le.

– Köszönöm. Nagyra értékelem. Sosem bocsátanám meg magamnak, ha olyasmit tennék…

Vállat vont.

Madison feléje fordult.

– Mit?

– Ami arra késztetne téged, hogy itt hagyd a kórházat.

Végre! Kimondta a legnagyobb félelmét.

– Nem áll szándékomban elmenni. Még nem. Tehát nem kell félned. Továbbra is foglalkozom Ivy esetével. – Madison felvonta a szemöldökét. – Már gyakran volt dolgom aggódó apákkal.

Theo homloka ráncba szaladt.

– Az is gyakran előfordult, hogy ezek a férfiak flörtöltek veled?

Madison a férfira meredt.

– Te talán flörtöltél?

Az ördögbe! Nem így értette. És nem jutott el addig a pontig, hogy azt flörtölésnek lehessen nevezi.

Miközben a szavakat kereste, kinyílt a felvonó ajtaja, és kiléptek a folyosóra.

– Nem, nem egészen. Csak egy pillanatra elfelejtettem, ki áll előttem.

Madison pislogott.

– Hogyan?

– A fenébe! Egyre jobban belebonyolódok. Egyezzünk meg abban, hogy nem lett volna szabad úgy viselkednem, és soha többé nem fordul elő.

Madison arckifejezése segített, hogy ne essen újra kísértésbe. A lány ugyanis olyan dühösen nézett rá, mintha legszívesebben belerúgna.

– Jól van. Akkor megegyeztünk. Mindketten aggódtunk Ivyért, és nem úgy viselkedtünk, ahogy normális esetben szoktunk – mondta hűvösen.

– Pontosan.

És ha Madison azt hiszi, hogy ő egész idő alatt Hope-ra gondolt, annál jobb.

– Segítek vinni a reggelit. Amúgy is be akartam nézni Ivyhoz.

– Ma reggel nem kártyázunk.

– Nem, majd később, ha már meglátogattam a többi betegemet.

Persze. Néha elfelejti, hogy Madison nem csak Ivy miatt van itt.

Hirtelen rezegni kezdett a mobil Theo zsebében. A tálcát az egyik kezében egyensúlyozta, a másikkal előhúzta a telefont.

– Igen?

– Itt Marco. A műtőben segítségre lenne szükség, amennyiben a sebészkezed még nem jött ki a gyakorlatból.

A kollégája, Marco Ricci volt az egyik gyereksebész.

Általában nem hívták fel ilyen esetekben. Tehát tényleg sürgős lehet a dolog.

– Miről van szó?

– Egy másfél éves gyerek, fájdalmak a jobb oldalon, láz és hányás.

– Vakbél?

– Először mi is ezt gondoltuk, de inkább bélelzáródásnak tűnik.

– Rendben, mindjárt ott vagyok.

Sürgős eset, ahol gyors cselekvésre van szükség. Madisonra nézett.

– Asszisztálnál a műtétnél? Valószínűleg bélelzáródás egy kisgyereknél.

– Természetesen szívesen segítek.

– Köszönöm. – Theo ismét a füléhez emelte a mobilt. – Úton vagyok. Dr. Archer majd asszisztál nekem.

Theo leszállította Ivynak a reggelijét, a sajátját az asztalra tette. Majd később elfogyasztja. Aztán a lifthez siettek, és a második emeletre mentek, ahol a műtők voltak.