Fordította

Pacskovszky Zsolt

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Muriel Romana: L’Escadron volant

Éditions Albin Michel, Paris, 2024

Első kiadás

Copyright © Muriel Romana, 2024

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Pacskovszky Zsolt, 2025

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Malgorzata Maj / Arcangel Images

Solalnak és Clarának

Testüket az állam szolgálatába állítják,

a férfiakat az ujjuk köré csavarják.

Szereplők

A regény valamennyi szereplője valós személy.

Louise de La Béraudière: Medici Katalin udvarhölgye

Claudine de Clermont, Retz báróné: Medici Katalin udvarhölgye

Isabeau de Limeuil: fiatal katolikus nemeshölgy

Madeleine de L’Estoile: fiatal hugenotta nemeshölgy

Medici Katalin: Franciaország királynéja

II. Henrik: Franciaország királya

Diane de Poitiers: a király kegyencnője

Valois Ferenc: Katalin és Henrik elsőszülött fia, Stuart Mária férje

Stuart Mária: Skócia királynője, a Guise fivérek unokahúga

Medici Katalin és II. Henrik további gyermekei: Erzsébet, Károly, Henrik, Margit, Ferenc Herkules

François de Guise herceg: Stuart Mária nagybátyja, szélsőséges katolikus

Charles de Guise (Charles de Lorraine): bíboros, Stuart Mária nagybátyja, szélsőséges katolikus

Aumale herceg: a Guise-ek unokatestvére

Florimond Robertet: a Guise-ek kincstárnoka

Gabriel de Montgomery: a királyi gárda kapitánya

Albret Johanna: Navarra királynője, hugenotta

Bourbon Antal: Johanna férje, Navarra királya, hugenotta

Louis de Bourbon, Condé hercege: hugenotta herceg, Bourbon Antal öccse

Ambroise Paré: udvari kirurgus

François Clouet: udvari festő

Csüntmóka: a királyné udvari bolondja

Nostradamus: a királyné asztrológusa

Retz báró: Claudine férje

Pierre de L’Estoile: Madeleine de L’Estoile öccse

Családfák✶

Valois-ház

✶ A családfákban csak a regényben szereplő, szerepet játszó személyeket tüntettük fel.

Bourbon-ház

Guise-ház

Gabriel

Párizs, az Úr 1559. esztendejében, június havának 30. napján

Gabriel de Montgomery gróf lecsapta a sisakrostélyát. Máris levegőért kapkodott. Mint a pokol tüze, úgy perzselt a nap ezen a nyári délutánon. A páncél, amelynek védelmeznie kellett volna őt, csapdaként fogta körül a gyilkos hőségben. A fejére zárult acélsisakban még nehezebben kapott levegőt, és még tompábbá váltak a külvilág zajai.

Fehér csatalova a földet kaparta hatalmas patáival. A díszes lótakaróval fedett állat ugyanolyan lenyűgöző termetű és izomzatú volt, mint a gazdája.

A tömeg nevetése és kiabálása egymásnak felelgetett két oldalról, a tribünökről. A zaj kínzón visszhangzott a sisakban, de Montgomery ennél különbeket is megélt már. Hercegek és udvaroncok, mindenki türelmetlenkedni kezdett. A kényeskedőbb hölgyek az árnyékba húzódtak. Amikor meghallotta a dobpergést, Montgomery szíve mintegy magától igazodott hozzá, és mélyen, erősebben kezdett verni. A nap fáradtsága súlyosabban nehezedett a testére, mint a masszív páncél. A megvívott párviadalok a végsőkig elcsigázták.

Sisakjának keskeny, szögletes résén át nem látott ki oldalirányba. Az izzadság homlokáról a szemhéjára csorgott, és csípte a szemét. Látása elhomályosult, pislogva próbálta helyrehozni.

Legyen már vége ennek az egésznek!

A gróf újra meg újra hunyorított, és ellenfelére összpontosított, aki igazán méltó ellenfél volt: II. Henrik francia király. A jókora bajvívótér túlsó végén az uralkodó fekete lova türelmetlenül topogott.

A távolság ellenére Montgomery mellkasában érezte a döngölt földnek ütődő paták keltette hullámot, megremegtette izmait a páncél alatt. A saját lova ezzel szemben ugyanolyan nyugodt maradt, mint ő maga. Keményen tartotta a kantárt, biztos fogásával megnyugtatva az állatot, és az mozdulatlanul várta a jelet – egy lovas szoborra hasonlítottak.

Montgomery hóna alá szorította a falándzsát – majdnem olyan nehéz volt, mint a kardok, amelyeket a csatatéren két kézzel kellett fogni. Igyekezett biztosan markolni fémkesztyűjével, nehogy a sebesség és a szél együttes hatására felemelkedjen. Mindez páratlan erőt és ügyességet követelt. A gróf egyiknek sem volt híján.

Végül a trombiták hangjára a telivér oldalába vágta a sarkantyúját. A ló felágaskodott, majd lendületet vett, és mennydörgő dobogással vágtatni kezdett. A király ugyanazzal a lendülettel, nyílegyenesen a gróf felé száguldott.

Madeleine

Fél évvel korábban

Madeleine de L’Estoile körbe-körbe járkált a konyhaként és lakószobaként is szolgáló helyiségben. Fázott, és fájt a gyomra. Az orvos egyedül akart maradni beteg apjával a szomszéd szobában. Mióta a férfi állapota rosszabbodott, Madeleine szinte alig evett valamit. Tizenhárom éves öccse, Pierre időnként felnézett rá a könyvéből. A kandallóhoz húzott sámlin ülve látszólag a Rózsa-regény olvasásába merült. Valójában a könyvborító egy franciára fordított Bibliát rejtett, amely tiltott holmi volt, a király csak a latin nyelvűeket engedélyezte. A fiú ajka némán mozgott.

Az anyjuk az ajtóban hallgatózott.

– Maradjatok csöndben! – parancsolt rájuk, noha egyikük sem szólt egy szót sem.

Pierre megvonta a vállát. Madeleine az anyja szeme alatti sötét karikákból látta, hogy az asszony már napok óta nem aludt. A lány gyomra görcsben volt, agyát köd lepte el. Érezte, szörnyű napok elé néznek. Ennek ellenére szilárdan a jelenben maradt, a végzetes mondatot várva. Szeretett volna kimenekülni ebből a halálszagból, hogy odakint friss levegőt szívjon magába. De a fiatal lányok nem járogattak el otthonról egyedül, és az anyjának szüksége volt rá, ő tartotta rendben a házat. Hamarosan már a tüzet sem lesz mivel táplálniuk a konyhában.

A sötét ház az Ours utcában bújt meg, a Szajnától nem messze. Madeleine nem igazán szerette ezt a környéket, ahol egymást érték a templomok, és ahol legalább a vasárnapi misén kötelező volt megjelenni. A vidéki létről, Saint-Germain-des-Prés külvárosáról álmodozott. Apjuk parlamenti tanácsosi tisztsége miatt kénytelenek voltak a Cité-sziget közelében, a törvényhatóságtól, a parlamenttől elérhető távolságban lakni. A férfi úgy tervezte, hogy a hivatalát a fiára, Pierre-re hagyja, de a zsenge korú fiúnak még tanulmányokat kellett folytatnia ahhoz, hogy erre jogot formálhasson.

Madeleine elvette az öccsétől a könyvet, és megkereste azt a részt, amit korábban megjelölt magának egy könyvjelzővel. Bár kívülről tudta, erőt öntött bele, ahogy újra elolvasta. S legfőképpen abban segített, hogy megszabaduljon valamennyire a gyötrelmeitől.

„Ne félj, és ne rettegj, mert veled van Istened, az Úr mindenütt, amerre csak jársz.”

Összerezzent, amikor az ajtó megnyikordult. Az orvos komor arckifejezéssel jött ki az apjától. Madeleine nagy sietve visszaadta a könyvet az öccsének. Az az orvos, akihez máskor szoktak fordulni, nem volt elérhető, és ez itt katolikus volt. Ha varrás helyett könyvet lát egy fiatal lány kezében, rájöhet, hogy „reformált”.

– Látni akarja a lányát.

L’Estoile asszony szemrehányóan nézett Madeleine-re.

– Tessék, fogd – mondta, és egy tál hideg vizet meg egy gyolcsot nyújtott felé.

Madeleine belépett a szobába. Savanyú izzadságszag bizsergette meg az orrát. A lepedő nedves volt az apja alatt, és nem csak a láz verejtékétől.

– Gyere, gyere! – könyörgött gyenge hangon a haldokló.

A lány vonakodva közelebb ment. A férfi megragadta a csuklóját, hogy közelebb húzza őt az arcához. A haldokló leheletétől Madeleine-t émelygés fogta el.

– Kicsikém, nem fogom megérni már a reggelt – suttogta.

– Ne mondjon ilyeneket, apám – tiltakozott a lány, miközben a férfi homlokához nyúlt a nedves gyolccsal.

Erőteljes mozdulatokkal tisztára törölgette, ahogyan az öccséét szokta kicsi korában, az apja testét azonban nem egykönnyen tudta megemelni, az ő teste nem egy gyereké. A férfi az arcába köhögött. A lány visszafojtotta a lélegzetét.

– Ne haragudj… sajnálom, hogy magadra hagylak a…

– Nem a maga hibája, apám. Az Úr kezében vagyunk.

– Az Úréban, sajnos…

– Hogy érti ezt, apám?

– Soha ne valld be, hogy a mi hitünk…

Madeleine nem beszélt erről. Gyermekkora óta tudta, hogy a protestánsokat éppen csak megtűrik. A hitük ürügyén megtagadhatták tőlük a szállást vagy valamely hivatalt. A túl arrogánsan fellépő vagy túlságosan kellemetlennek tartott „reformáltakat” máglyahalálra ítélték. Miért tartja fontosnak az apja, hogy erre a halálos ágyán is figyelmeztesse?

– Szólj Bourg úrnak!

A lány megrázogatta a dunyhát, és mielőtt visszaterítette volna, segített az apjának kényelmesebben elhelyezkedni.

– A társának, apám?

– Igen, mondd meg neki, hogy veszélyben vagyunk.

– Mire gondol, apám?

– Mondd meg neki, hogy óvakodjon a…

Madeleine a folytatást várva visszatartotta a lélegzetét.

– Kitől kell óvakodnia?

– A palotában…

– A… parlamentben?

– A Louvre-ban! – felelte a férfi egy köhögési roham közepette.

A lány megfordult, hogy a hűvös vízbe mártsa a gyolcsot.

– Kitől kell óvakodnia, apám?

A haldokló üveges tekintetével a lánya szemébe meredt. Enyhén a kezét és a fejét is megrázta. Madeleine megnedvesítette a homlokát, remélve, hogy ezzel a hiábavaló mozdulattal egy kis életet csepegtet belé. Az apja nem reagált. A lány kétségbeesetten próbált olvasni teste minden kis rezdüléséből.

– Kitől? Kire gondol, apám? Beszéljen!

A férfi a karjába mélyesztette a körmeit, és magához húzta. Már csak suttogni bírt. A lány segített neki felülni, és fülét a szájához nyomta. A férfiból jeges lehelettel szakadt ki:

– Montgomery…

Madeleine még soha nem hallotta ezt a nevet.

– Ki az a Montgomery?

A lány karjára nehezedő nyomás enyhült. Egyszerre nehezebbnek érezte az apja testét. Kiszabadította magát, és a férfira nézett. Az apja nyitott szájjal megmerevedett: már hiába próbált egy utolsó korty levegőt magába szívni.

– Istenem!

Madeleine hirtelen elengedte a férfit. A test tehetetlenül zuhant vissza az ágyra.

A mosdótál összetört a padlón. A felfröccsenő víz jókora foltot hagyott Madeleine szoknyáján.

A lány az ajtóhoz hátrált. Ösztönösen arcához emelte a kezében görcsösen szorongatott gyolcsot. Érezte a levegőben a halál kigőzölgését. Iszonyatában ledobta a gyolcsot, és kirohant a szobából.

Louise

Louise, a francia királyné udvarhölgye kilépett a lakosztályából, és a magánhasználatú folyosón át úrnője lakosztálya felé indult. A nap még alig vonta mályvaszínű fénybe az eget. Louise egész éjjel nem tudott aludni. A királyné hajnalban már ébren szokott lenni. Louise bekopogott, majd az engedélyt meg sem várva benyitott. Neves ősök arcképei követték a tekintetükkel. A királyné korszerűbbé alakíttatta át a lakosztályát, hogy enyhítsen a középkorias, ormótlan építészeti megoldásokon, amelyeket régimódinak és kényelmetlennek talált.

Louise mereven lépkedett befelé, ujjait összefonta a derékszíján. Medici Katalin, aki éppen levelet írt, letette a lúdtollat, és felnézett.

Negyvenéves korára vaskos lett, tíz terhességen volt túl, amelyek közül az utolsó, alig három évvel korábban, veszélyes szüléssel végződött mind az anya, mind az ikerlányok számára, akik nem is maradtak életben. Dülledt szemét, erőteljes orrát és vastag nyakát biztos ízléssel megválasztott öltözékkel és ékszerekkel ellensúlyozta. Gyakran megvallotta: ha csak a gyönyörű ruháira és ékességeire néz, elfeledkezik arról, hogy ő maga híján van a szépségnek. Kifinomult műveltsége és eleganciája pedig végképp elfeledtette ezt a hiányosságát.

– Nem hívattam, Louise – szólalt meg.

Az udvarhölgy mélyen meghajolt.

– Őszinte leszek, felséges asszonyom: azért vagyok itt, mert engedélyt szeretnék kérni, hogy kolostorba vonulhassak.

A királyné felsóhajtott.

– Még fiatal ahhoz, hogy egész életére élve eltemetkezzen.

De huszonkilenc évesen ahhoz már túl öreg vagyok, hogy férjhez menjek.

– Ha az Urat akarjuk szolgálni, nem számít az életkor.

– Montgomery gróf az oka, ugye?

Louise érezte, hogy a név említésére túl szaporán kezd emelkedni a mellkasa. Sikertelenül próbált lecsillapodni.

– Fontos tudnia az okot felségednek?

– Igen, mert emiatt éppen azt az udvarhölgyemet veszítem el, aki… mind közül a leghűségesebb.

Louise elfordította a tekintetét, hogy megpróbálja palástolni a feszengését. Mindketten tudták, miféle odaadásról van szó.

– Kérem, bocsásson meg felséged, de a döntésem végleges.

– Időben szólnia kellett volna nekem. Beszéltem volna a királlyal. Találtam volna valami megoldást.

Louise inkább nem mondott erre semmit. Gabriel de Montgomery a királyi testőrség kapitánya volt, akárcsak az apja előtte. Az uralkodó soha nem fordult volna hű embere ellen. A királyné szava nem sokat nyomott a latba a két férfit összekötő férfias barátsággal és lovagi becsülettel szemben.

– Ha le kell mondania Montgomeryről, miért nem megy hozzá valamelyik széptevőjéhez? Úgy koslatnak maga után, mint a kiskutyák.

Louise elmélyülten bámulta az egyetlen olyan festményt, amely nem családi portré volt. Leonardo da Vinci soha nem vált meg tőle, és magával hozta Itáliából, amikor I. Ferenc meghívta az udvarába. Utóbbi halála után Medici Katalin a lakosztályában akasztatta fel a falra – alighanem a szülőhazája iránti nosztalgiából. A festmény egy kedves tekintetű hölgyet ábrázolt, aki egyik kezét a másikra helyezve tartja deréktájon. Mona Lisa. Louise magáénak érezte a finom mosolyában megbújó iróniát.

– A férfiak mind hazugok és gyávák.

– Nem én leszek az, aki ellentmond magának – felelte a királyné.

Medici Katalin felállt, és megkerülte az olvasóasztalát. Kinyitott egy cseh üvegből készült cukortartót, és kivett belőle egy halvány rózsaszín, kerek mandulás süteményt. Két harapás, és már el is tűnt a szájában. Louise ezt a szokását jobban kedvelte, mint azt a másikat, amit a portugáliai nagykövetnek köszönhetett: a diplomata megismertette Katalint az Amerikából származó dohánnyal. Louise annak a szagát a trágyáénál is kellemetlenebbnek találta. A királyné megtörölgette zsebkendőjével a szája sarkát.

– A szívem mostantól békére vágyik – folytatta Louise.

– A béke néha a menekülés másik elnevezése, Louise. Nézze meg a férjemet, aki „békét” kötött Spanyolországgal, és úgy dicsekszik ezzel, mintha ő nyerte volna meg a háborút. Még lovagi tornát is rendez, hogy a nép elhiggye a meséjét.

– Pontosan az ünnepség után szeretnék fogadalmat tenni, felséges asszonyom.

– Fontolóra veszem a kérését.

Louise megkönnyebbülten elmosolyodott, és kis meghajlással távozni akart, de Medici Katalin felemelte a kezét.

– Még nem fejeztem be, Louise. – A királyné közelebb hajolt, és lehalkította a hangját: – Előtte még meg akarom bízni egy utolsó feladattal.

Az udvarhölgy érezte, hogy kiszárad a szája. Már megint próbára teszik az odaadását.

Claudine

Claudine-t váratlanul érte a pofon.

– Elég legyen! Engedelmeskedsz nekem, és beleegyezel ebbe a házasságba!

A lány sajgó arcát fogta, szeme könnybe lábadt. Még soha nem látta az anyját ilyen állapotban. S legfőképpen: most először emelt rá kezet. Amilyen illemtudó és szorgos volt, Claudine nem nagyon adott okot arra, hogy az anyja egy csöppet is elégedetlen legyen vele. Dicsérő szavakkal illette még a francia királyné is, akinek az udvarhölgye volt. Igazságtalanságnak érezte ezt a rákényszerített házasságot, és csak még elviselhetetlenebbé tette a gondolat, hogy lerombolja az álmait, amelyeket aközben szőtt, hogy az udvarban, a királyság legjobb férjjelöltjei között nőtt fel. Szíve több jó családból származó, csábítóan ragyogó mosolyú nemesifjú között ingadozott. A sorstól egy rangjához méltó férj járt volna neki, nem az anyja választása, a rozzant Retz báró.

Páncélba öltözött apja portréja az anyja szobájának faláról, a faragott kandallóval szemközti falról bámult rá. Délceg megjelenése tartást adott Claudine-nak.

– Anyám, olyan kevés időt ad a gondolkodásra…

– Mert nincs ezen mit gondolkodni. Nem fogod fel, mekkora megtiszteltetés ér? Írjuk ezt a fiatalságod számlájára.

Megigazgatta Claudine-on a gyönyörű menyasszonyi ruhát, amelyet dekoltázstól derékig, majd egészen bokáig egyre több és több gyöngy díszített.

– Pontosan, anyám, Retz báró negyvenöt évvel idősebb nálam!

– És éppen annyi évvel bölcsebb nálad. Ő majd kiművel, hogy te is bölcsebbé válj – mondta az asszony, miközben meglehetősen durván hajtűket szúrt Claudine kékesfekete kontyába.

A lány fájdalmában összeszorította a fogát.

– Kiművel, anyám? Már nagyon is művelt vagyok. De akkor miért nem engedi a báró, hogy magammal vigyem a könyveimet a házasságomba?

– Eleget olvastál már egész életedre. Egy feleségnek nincs szüksége könyvekre ahhoz, hogy a férjével törődjön.

Claudine anyja többnyire gyengédebb volt, mint a lány legtöbb barátnőjéé, alighanem azért, mert a férje korán meghalt, amikor Claudine még csak ötéves volt. A lány a haragja mögött érzékelte a fájdalmát. Sejteni vélte a röstelkedését, amiért ő maga gondoskodott a taníttatásáról, ahelyett, hogy zárdába küldte volna. Claudine azonban ezt csöppet sem bánta.

– Remekül áll neked ez a ruha. Káprázatosan fogsz kinézni az esküvődön.

– Az utolsó szép ruha, amit viselni fogok.

– Miért lenne az utolsó?

– Elolvastam a házassági szerződést. Retz báró úgy tervezi, hogy az esküvő után itt hagyja az udvart, és visszavonul a birtokára. Velem együtt.

– A haditetteivel kiérdemelte, hogy nyugalomba vonuljon.

– Én is kiérdemeltem, hogy élve eltemetkezzek?

Az anyja összehúzta a szemöldökét.

– Ne csak magadra gondolj folyton! Egyedül én érzem megtiszteltetésnek, hogy maga a király adja hozzá a lányomat egy hős férfihoz?

– Elmúltak azok az idők, amikor a nők sarcként, a hadizsákmány részeként szolgáltak.

Claudine-nak épphogy csak sikerült elhajolnia a második pofon elől.

– Szövetségről van szó! – mondta az anyja.

– Pénzről.

– Halkabban, te szemtelen!

– Jobbra vágyom egy vénembernél, még ha ő a király legbátrabb katonája, akkor is, de még csak ez sem igaz.

– Remélem, a férjeddel majd engedelmesebb leszel, mint anyáddal!

– Tudom, mi a kötelességem, és tisztában vagyok a feleségek kötelezettségeivel. Éppen ezért nem mindegy nekem, hogy kinek ígérek hűséget és engedelmességet.

– Lányom, te vagy az én legdrágább kincsem, és tudod jól, hogy mindig a te érdekedben, az előbbre jutásodat szem előtt tartva cselekedtem.

– Tudom, anyám.

Pontosan emiatt volt olyan meglepő az anyja beleegyezése. Egy pillanatig sem ellenkezett, amikor Retz báró megkérte tőle a kezét. A báró a vagyona folytán persze nagyszerű férjjelölt volt, bár udvarhölgyekként az anyjának és Claudine-nak sem voltak anyagi gondjaik. Az anyja ugyanakkor túlságosan komoly arcot vágott ahhoz, hogy a szavai megnyugtassák a lányt.

– Lányom, ismétlem, nagy megtiszteltetés, hogy Retz báró felesége lehetsz. Elhiheted nekem.

– Akkor miért nem megy hozzá maga? – kérdezte a lány ingerülten.

– Légy szíves, ne gúnyolódj, Claudine!

– Ha apám élne, soha nem egyezett volna bele ebbe a házasságba.

– Hallgass!

Az anyja olyan hevesen förmedt rá, hogy Claudine összerezzent.

Az asszony sápadtan kezébe fogta a kezét.

– Figyelj rám, Claudine – mondta halkan. – Van egy titok, amiről most már neked is tudnod kell.

– Megijeszt, anyám.

– Maradj csöndben, hallgasd végig, amit mondani akarok, mert csak egyszer mondom el. Inkább magammal viszem a sírba ezt a titkot, mint hogy bárkinek is eláruljam. Neked is így kell tenned.

Claudine nem tudta, miért, de érezte, hogy a hideg futkos a hátán.

Az anyja lesütötte a szemét, majd mély levegőt vett, és azt suttogta:

– Miután meghallgattál, már érteni fogod, miért áldás ez a házasság, és miért nincs választási lehetőséged.

– Beszéljen, anyám.

– Bűnt követtem el.

– Hogy érti ezt?

– Te csak… Fattyú gyermek vagy.

Claudine kihúzta a kezét az anyja kezéből. Az alig hallhatóan elsuttogott szó úgy hatott rá, mintha vékony tűt szúrtak volna mélyen a szívébe. A teste megbénult az elviselhetetlen igazság pusztító tüzétől, megbénult az elméje is.

– De én vagyok a maga egyetlen lánya.

– Pontosan. Előtted apádnak és nekem nem sikerült…

Az anyja nem fejezte be a mondatot, hogy Claudine egészítse ki magában azzal, amit ő nem mert kimondani. A lányt elragadta az indulat.

– Ne! Hogy tehette ezt, anyám? Maga, aki olyan becsületes és őszinte! Hogy árulhatta el az én… – Torkán akadt a szó. Most már úgy érezte, nem méltó arra, hogy kimondja. – …a férjét.

– Annyira boldog volt, amikor közöltem vele, hogy végre teherbe estem – mondta az anyja az emlékeibe révedő hangon.

– Megtudta valaha az igazat?

– Nem hiszem. De talán voltak kétségei.

Nyilván. Claudine keserű haraggal gondolt vissza az apja igazságtalan büntetéseire. Csodálta és tisztelte az apját. Naiv módon azt hitte, azt rója fel neki, hogy lány lett, hogy nem „a teremtés koronája”, ezért aztán ő igyekezett felülmúlni az elvárásait. De hiába ismerkedett meg négyévesen a görög, a latin és a héber nyelvvel, hiába tanult már ötévesen számtant, csillagászatot és fizikát, ez sem volt elég. Most értette meg, hogy az apja szemében mindig csak a szégyen megtestesítője volt.

– Ki az igazi apám?

Az anyja némán elfordította a fejét.

– Ismerem őt? – kérdezősködött tovább Claudine.

Utálta, hogy ilyen könyörgő a hangja, de remélte, hogy ezzel meglágyítja az anyját. Ám az asszony szigorú arckifejezéssel összepréselte az ajkát.

– Tartozik nekem azzal, hogy elárulja a nevét! – fakadt ki Claudine.

– Nem mondok ennél többet. Csak egy okból árultam el ezt a titkot: hogy meggyőzzelek, el kell fogadnod ezt a nem remélt házasságot.

Az anyja kegyetlensége felért az apjának, azazhogy annak a férfinak az ostorcsapásaival, akit apjának hitt.

Két karja erőtlenül ruhája két oldala mellé hullt. A zafír és a gyémánt hirtelen már nem ragyogott olyan fényesen. Nem érdemelte meg, hogy viselje őket.

Most már a festményen látható férfi is megvetően bámult rá. Becsukta a szemét, abban a képtelen reményben, hogy amikor újra kinyitja, élete visszatér a régi kerékvágásba, és kiderül: mindez csak szörnyű rémálom volt.

Ehelyett azt érezte, hogy az anyja letörölgeti a könnyeket az arcáról.

– Szedd össze magad, lányom! Még van időd hozzászokni a gondolathoz, az esküvő csak hat hónap múlva lesz.

Mindez valóság volt: az addigi világa összeomlott körülötte. Megfogadta magának, hogy mindenképpen ki fogja húzni az anyjából, kinek a lánya.

Tartalom

Szereplők

Családfák

Térkép

Gabriel

Madeleine

Louise

Claudine

Louise

Isabeau

Louise

Gabriel

Louise

Claudine

Saint-André asszony

Madeleine

Isabeau

Louise

Madeleine

Louise

Medici Katalin

II. Henrik

Gabriel

Claudine

François de Guise

Louise

Madeleine

Isabeau

Madeleine

Claudine

Madeleine

Claudine

Medici Katalin

Isabeau

Louise

Isabeau

Gabriel

Isabeau

Madeleine

Louise

Claudine

Louise

Gabriel

Louise

Gabriel

Claudine

Louise

Madeleine

Gabriel

Medici Katalin

Isabeau

Medici Katalin

Louise

Claudine

Louise

Charles de Guise

François de Guise

Medici Katalin

Louise

Medici Katalin

François de Guise

Claudine

François de Guise

Gabriel

Isabeau

Claudine

Válogatott bibliográfia

Köszönetnyilvánítás

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Kiss Béla

Szerkesztette Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Szalkai Diána

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 604 632 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Playfair Display – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License