Szécsi Noémi

Kommunista
Monte Cristo

– részlet –

alapdarab

© Szécsi Noémi, 2006, 2026

I. rész
Sanyi

1. fejezet

„De annyit mégis elárulunk önnek, kedves Prohászka Ottokár püspök úr, Krisztusban atyánk, hogy most világforradalom közepén vagyunk…”

Népszava, 1919

A dédnagyapám 1919-ben egy július végi napon indult el Bécsbe. A jobb kezében papírbőrönd tele diadémmal, tiarával meg bogláros kösöntyűvel, a balban sétapálca. Szívében rettegés. Szívében szerelem. Átizzadt inge atletikus felsőtestére tapadt, de egyetlen gombot sem gombolt volna ki, nehogy kilátsszék a mellkasára tetováltatott felirat valamelyik magasabb betűje.

„Gesamtkunstwerk.” Csupa hosszú, nyúlánk, hajladozó betűvel. Már a tetoválómester – egy olvasottabb proletár, aki tíz évet szolgált le a Queen of Russia angol teherszállító gőzösön – megmondta, hogy ez egy határtalan hülyeség, az összművészetnek leáldozott, Klimt meghalt, megírta a Tolnai Világlapja. De mit lehetett tenni? Dédnagyapám valahol meglátta, és megtetszett neki. Az alkoholmérgezés azon fázisában, melybe akkor épp került, provokatív és szofisztikált ötletnek tűnt.

Mondani sem kell, ez még a második dicsőséges március előtt történt. Akkor ugyanis beütött a szesztilalom, mivel a hatalomra kerülő politikai párt azt tűzte zászlajára, hogy a magyar must erjedését meg kell akadályozni. A tartós józanság aztán sokat koptatott a fényes ideákon. Mindazonáltal a dédnagyapám a tetoválás óta úgy járt-kelt, mintha halott szerelme nevét hordozná a bőrébe égetve.

– Inkább a homlokára kellett volna tetováltatnia – sajnálkozott sokszor az apám. – Akkor legalább lenne róla fénykép. Sajnos a családból sohasem látta senki. Dédnagyapám 1919 után már az Úristen előtt sem mutatkozott atlétatrikó nélkül.

Azon a júliusi napon is csak igazított egyet a nyakkendőjén – fél kézzel, mert a papírbőröndöt nem merte letenni. Azt gondolta, úgy sejtem, azt gondolta, hogy a proletárforradalom ügyét tartja a kezében. A proletárforradalom elveszett ügyét, de ezt senki sem merte kimondani a Szovjetházban, amikor belemérték a húsz kiló kösöntyűt a papírbőröndbe. Kun Béla a migrénjét borogatta, Szamuely Tibor – akit dédnagyapám személyes ellenségének tekintett – ököllel ütötte az asztalt és a vérről magyarázott. (Hogy van belőle bőven, ha sok folyik belőle, az csak megelőzi, hogy még többet kiontsanak. Ilyesmiket.) Csak szegény Korvin Ottó bírt nyugodt maradni.

Éppen listát készített. Listát, mint előtte a török pasák, később a nácik, a nyilasok meg az ávósok írnokai:

45 db aranynak látszó, zafír-, opál-, rubinköves gyűrű (vegyesen)

kb. 100 db antik hatású ékszergomb türkizberakással

1 db tiara (32 db briliánssal)

12 db kisebb-nagyobb aranyeszköz (kb. 5 kg)

1 db igazgyöngy füzér

különféle lóékszerek (4 db)

1 db elefántcsontra készült miniatűr gr. Pálffy Geraldine gyermekkori képével

Ám Ottó nem gondolt sem elődeire, sem utódaira. Egyszerűen csak szerette, ha minden stimmel. Alig pár hónapja még egy bankban dolgozott.

A dédnagyapám aláírta az elismervényt, lezárta a bőröndöt és átvette a vízumot, valamint egy köteg kisebb címletű bankjegyet az esetleges költségekre. Máris indult, hogy elérje a következő bécsi gyorsot. Még hallotta, hogy Kun Béla sírva könyörög a telefonba oroszul, biztos Leninnel beszélt, és vöröskatonákért rimánkodott. Mellette Szamuely ráncolta a szemöldökét. Ha valaki, ő biztosan tudta, hogy Lenin szívesen ad arany karórát, kézelőgombot vagy sarló-kalapácsos kitűzőt is, de katonát, azt nem. Egyedül szegény Korvin Ottó kívánt szerencsét.

Még miközben Ottó számolta a briliánsokat a tiarában, a dédnagyapám kiszúrta, hogy feltűnően rövid az életvonala. Ezért búcsúzáskor magához vonta, és megsimogatta a púpját. Szörnyű volt elgondolni, hogy ez a rémarcú, Ady-utánérzéseket író, gerincferdüléses politikai nyomozó bízik benne, egy bonvivánfejű, kisportolt testű, minimális szellemi életű forradalmi segédmunkásban, akit ráadásul csak néhány hete ismert meg. „Talán a kék szemem teszi” – tűnődött magában. Dédnagyapám volt a családunkban az utolsó kék szemű.

De nem töprengett tovább sajátos vonzerején. Inkább azon szorongott, eljut‑e élve a vonatig. Ha az utcán megállítanák a vörösőrök és átkutatnák a holmiját, még nyomatékos kérésére sem hoznák vissza ide a Szovjetházba, hogy igazolhassa magát, hanem lelőnék, hogy osztozkodhassanak kincsein. Az utcán elharapódzott farkastörvényekért dédnagyapám a nemzet erkölcsi süllyedését okolta, amely általában a háborúk és a forradalmak egyenes következménye.

Beleborzongott a gondolatba, hogy az utcán felfegyverzett, bestiális, burzsujevő prolik csámborognak késő éjszakáig, és mindenkire tüzelnek, aki jól szabott zakót visel. Ebből következően az is borzongatóan hatott rá, hogy nem képes magát az egységes proletariátus láncszemének hinni. Porszemnek, illetve inkább homokszemnek, sőt kavicsnak képzelte magát. Arra gondolt, hogy vajon azért adták‑e a grófi szajrét a kezébe Kunék, mert szombatkor egyikük se nyúlhat pénzhez. Pedig az a négy hónap, amelyet a mozgalomban eltöltött, meggyőzhette arról, hogy a hivatásos forradalmárnak nincsen szombat, de még vasárnap se, csak az osztályharc szürke hétköznapjai. Ahogyan Kun Béla néha maga mondogatta: az apám zsidó volt, de én kommunista vagyok. Vagy ahogyan a dédnagyapám néha maga mondogatta: az apám katolikus pap volt, én viszont zabigyerek vagyok. Nem tépelődött tovább, még a kijárási tilalom előtt el akarta érni a Keleti pályaudvart. A Dunaparti Szovjetházat – ahol a népbiztosok éltek, sírtak és nevettek – maga mögött hagyva cigarettára gyújtott, és fütyörészve nekiindult. Kisétált a Klotild térre, végig a Kossuth Lajos utcán, Rákóczi úton, tartva az irányt.

Dédnagyapám szebbnek, okosabbnak tartotta magát, mint izraelita ismerősei, és a feltevése félig-meddig be is igazolódott, hiszen némelyiknél szebb volt, jóllehet egyiknél sem volt okosabb. Fojtogató érzés kapta el, ha zsidó hadimilliomosokat látott a körúton grasszálni ragyogó szépségű úrilányokból lett színésznőkkel, de ha a tükörbe nézett, a látvány annyira megnyugtatta, ellazította, hogy önfeledten tudta átadni magát a zsidó vagy félzsidó nők iránt érzett féktelen vonzalmának. Így állt szerinte méltó bosszút.

Tépd le a liliomot, amelyben forr a méz – morzsolgatta most magában Alice elhaló szavait, és valósággal belevörösödött az emlékképbe, hogy ő bizony letépte, és mirabile dictu: forrott benne a méz. Kifújta a cigarettafüstöt, és arra gondolt, Bécsben talán nincs akkora élelmiszerhiány, mint Pesten, ahol a Gyermekbarát Egyesület egyre csak lefoglalja az összes cukrászsüteményeket, és mindenből csak az éhes kis proletárgyerekeknek juttat. A keresztényszocializmust egyre inkább az élvezetekben való dúskálással társította – ki a fene gondolta volna ezt IV. Károly koronázási ünnepségén! Biztos torta is van! – csillant fel a szeme. Sacher-torta!, sikította benne egy önfeledt hang, aztán meg azt, hogy: Tépd le, tépd le!

De hogy jön ez ide? Semmiféle frivol gondolatnak nincs helye ott, ahol a magyar, valamint egyéb nemzetek sorsa forog kockán. A hadi helyzet aggasztó, mormolta a dédnagyapám, de ezt sem a napisajtóban olvasta. A távírász felelte Ottónak, amikor az súgva megkérdezte tőle, miért fájdult meg Kun Béla feje.

– A hadi helyzet aggasztó – így mondta vagy inkább suttogta a távírász. Románok ante portas, a vöröskatonák egyre kevésbé érdeklődnek a proletariátus világfelszabadító küldetése iránt, a felmentő szovjet csapatok pedig minden valószínűség szerint sohasem érkeznek meg. (Helyesebben: meglehetős késéssel, huszonöt év múlva. Rájuk most nem érdemes várni.) Lenin elvtárs már megint blöffölt!

Pedig ott, a szemben lévő hirdetőoszlopon a Szabadság győzelemre vezeti a barikádokon harcoló népet. A mutatóujjával elegánsan int: előre. Induljanak előttem, kérem. Ezenközben a bal karjában egy agyas-fejes proletárgyermeket tart, aki a kebeléből fogyaszt. A földtől már régen elrugaszkodott, bármelyik pillanatban az elkeseredetten harcoló vöröskatonák fejére nőhet. Bár a súlya elhanyagolható: elég hízott, de mégiscsak egy nemtő.

Dédnagyapám már az Astoriánál gyalogolt. Az utcán szinte senki sem járt, legfeljebb néhány merész férfi; a nők, gyerekek, öregek, betegek otthon szürcsölték az üres pótteát, nem csaptak utcazajt. Dédnagyapám így már messziről meghallotta a gépkocsi hangját. Ki autózhat ilyenkor? Senki jó ember, azt a dédnagyapám is tudta. Hátranézett. Terepjáró fékezett le mellette. Dédnagyapám rögtön felmérte, hogy ez IV. Károly gépkocsija, azt valahogy mégsem remélte, hogy a trónkövetelő őt szemelte ki egy royalista puccsban való részvételre. Nagy meglepetésre számított.

S az nem maradt el. Az autóból a nemrég még a Szovjetházban aggódó Szamuely Tibor pattant ki, és egyenest a dédnagyapám felé tartott. Mint mindig, most is military-mániájának áldozott egy szürke zsávoly egyenruhában, hátrabrillantinozott fekete haján megcsillant a közvilágítás.

– Elvtársam! – kiáltott fel némi pátosszal a hangjában a dédnagyapám. Tibor hangulatát szerette volna felmérni.

– Én elvtársad neked nem vagyok, de szólíthatsz nyugodtan Szamuely úrnak. – Tibor nem volt jókedvében.

– Ahogy tetszel gondolni. Mit tetszel akarni tőlem, Szamuely úr? – alázatoskodott a dédnagyapám, miközben fél szemmel figyelte, ahogy lassan a Lenin-fiúk is előkászálódnak a kocsi belsejéből. Szamuely mögé sorakoztak fel, aki rezzenéstelen arccal elővette hatalmas pisztolyát, és kibiztosította a závárzatot. Szuggesztív tekintetét a dédnagyapámra emelte, majd az utca másik oldalán sétáló, könnyű, tyúklábmintás felöltőt viselő fiatalemberre mutatott.

– Ide figyelj, Sanyi! Látod azt a burzsujt az utca túloldalán?

– Sose biztos az, hogy burzsuj.

– Mondom: látod?

– Látom.

Durr. Szamuely elvtárs célra tartás nélkül, vaktában lőtt egyet, a következő pillanatban a fiatalember összerogyott, és elterült az utca kövezetén. Szamuely visszatette hatalmas fegyverét a pisztolytáskába. Igazított az övén. Felemelte jobb keze mutatóujját:

– Látod, Sanyi, így jár az, aki kárt tesz a vörös proletariátusnak.

– De nem tett kárt!

– De így jár – jegyezte meg lakonikusan Szamuely elvtárs, és ezzel újra helyet foglalt a királyi gépkocsiban. Ebből a Lenin-fiúk is megértették, hogy megérett az idő a távozásra, és visszakászálódtak. A hűséges sofőr gázt adott, éles kanyart vettek, és már robogtak is vissza a Szovjetház felé.

A dédnagyapám hátán a jeges futkosott. Arra gondolt, vajon miért gyűlöli őt Tibor, akit maga is szívből utált. Megállt egy plakát előtt, és úgy tett, mintha azt vizsgálgatná, de csak azért, nehogy ide-oda dobált végtagokkal pánikszerűen menekülni kezdjen, mint a bokán dobott mezei nyúl. A nagy vörös proletárkéz a plakáton már amúgy is többször gondolkodóba ejtette. Egyrészt sárga fényt bocsátott ki magából, másrészt elektrosztatikusan vonzotta magához a fém aprópénzt, a sötétzöld borítójú könyveket, valamint a sötétvörös, húsos szirmú virágokat. A plakátot a következő felirat díszítette: Proletárkezet vagy antantkorbácsot?

A felvetés jó. Sokan küzdenek hasonló dilemmával. Lepra vagy kolera? Sósav vagy marólúg? Tisza-örvény vagy Duna-sodor? Golyó vagy kötél? Ám a dédnagyapám egyelőre nem kívánt ilyen nagy jelentőségű döntést meghozni. Nem feltűnően gyors, de céltudatos léptekkel távolodott az incidens helyszínétől. Az utcára kimerészkedett járókelők közül valaki hívta a mentőket. Jólesett látni, hogy van még jóérzés az emberekben, ez a későbbiekben gyökeresen megváltozott. Akkoriban még, ha a vörösőrök nem lőtték közelről fejbe és nem fosztották ki, az embernek minden esélye megvolt, hogy honfitársai segítőkészségének köszönhetően Prónay Pál fehérterroristáinak kezére jut, és péniszére kötözött cukorspárgán vezetik körbe a Nemzeti Lovarda udvarán.

Dédnagyapám már a Rákóczi úton cipelte a Tanácsköztársaság ügyét. Szerfölött aggasztónak találta, hogy Tibor számára az eszme nagyobb súllyal esik latba, mint az emberélet. A burzsoáziát végleg kiirtaná, a parasztság csak annyi neki, mint az orrán zümmögő légy. Azt zümmögi: „Földosztást, földosztást!” Tibor odakap, markába zárja, aztán összereccsenti, és ni, ott van kiontva a sárga bele. Kun Béla meg csak szabadkozna, ha kérdeznék, miért engedte, hogy Tibor likvidálja a föld népét.

– Hogy mit csinált? Ejnye, Tibor, egy percre nem nézek oda, éppen csak egy szikratáviratot küldök el Lenin elvtársnak, te meg lemészárolod a polgárságot, megtizedeled a parasztságot!

– Én ugyan nem tettem ilyet – mondaná Tibor méltatlankodva. – De szívesen végzek azzal, aki rólam ilyet terjeszt!

Pedig a háta mögé dugott kezében ott az összecsukható akasztófa! Kun elvtárs oda se tekintene, úgy veregetné Tibor vállát.

– Én megbízom benned, Tiborom. Végezd csak a munkádat.

És nem nézne oda, oda se akarna nézni, pedig Tibor olyan kapkodva csukta össze az akasztófát, hogy még mindig ott himbálózik rajta egy varjúszárnybajszos zsírosparaszt!

Dédnagyapám letörölte gyöngyöző homlokát, és megnézte zsebóráját. Még tíz perc a kijárási tilalomig. Nagyobbra mérte lépteit. Közben folyton csak figyelt meg hallgatózott, nem jön‑e megint Tibor a terepjáróval, bőrkabátos, kibiztosított fegyverű Lenin-fiúkkal az oldalán. „És még azt is jegyezd meg, Sanyi…”, mondaná, és olyat lőne, hogy még a villamos kereke is leeresztene, csak úgy sikoltozna rajta a sok prolinép. Aztán hamarosan visszanyernék a lélekjelenlétüket, és spontán elénekelnék a Marseillaise‑t.

A budapesti emberektől távol áll a büszkeség, viszont rendkívül alkalmazkodóak. Szörnyülködtek, amikor ellopták a Ferenc József-szobrot, mert maguk akartak szert tenni ekkora mennyiségű színesfémre. Viszont megkönnyebbültek, amikor kiderült, hogy a szobrot igazából hivatalosan elszállították, hiszen népgyilkosok emlékművei mégsem éktelenkedhetnek az utcán. Március 21-én még kevesen tudták fejből a Marseillaise‑t, most meg ha csak oldalba bökik őket, már éneklik is. Különben nincs ebéd! A dédnagyapám személy szerint jobban kedvelte az Internacionálét, modernebb, korszerűbb hangzása és elrugaszkodottan patetikus szövegvilága miatt. Már dúdolta is: így még a gyaloglás is gyorsabban ment.

– Vajon tényleg ez a harc lesz a végső? – tűnődött, és igazított a bőrönd fogantyújának fogásán. – Ennyi az egész? Vívunk egy kimerítő háborút, odavész egymillió emberünk, végigverekszünk pár véres sztrájkot, kirobbantunk egy őszirózsás forradalmat, de innentől nincs semmi dolgunk, hátradőlve figyeljük, ahogyan Károlyi Mihály – osztálya szemében egyszerűen csak „degenerált házárdőr” – átjátssza a hatalmat a szociáldemokratáknak, a szociáldemokraták meg a kommunistáknak. De azok nem teremnek nyomban a nyeregben. Előbb még Landler Jenőék alázatosan kopogtatnak a rajta kívülálló okok miatt tüskefrizurás Kun Béla börtöncellájának ajtaján.

– Szabad bejönni? Tárgyalni jöttünk a koalíció ügyében.

Semmi válasz.

– Hahó! Szeretnénk veletek kormányt alakítani. Bejöhetünk?

– Majd ha a Haubrich Józsit is hozzátok – szól ki kényeskedve Kun Béla.

– Fene a gusztusod – mondják a szociáldemokraták, de visszafordulnak Haubrich Józsiért. Öt perc alatt megjárják az utat a csepeli vasöntödéig, úgy sietnek vissza a Conti utcába.

– Kun elvtárs, engedj be minket, légy olyan aranyos! Itt van velünk Haubrich elvtárs is. Haubrich elvtárs, mondj valamit Kun elvtársnak! – nógatja Landler a vasmunkások vezetőjét.

– Szervusz, Béla! – szólal meg az.

– Szervusz, Józsi. Na jó – mondja Kun Béla engedékenyen. – De gyorsan mondjátok, el vagyok foglalva. Éppen a földalatti mozgalmat szervezem. Ráadásul Ottóék megitták az összes teámat. Van elég bajom.

– De Bélám, pont erről van szó! Nincs többé illegalitás! Ti meg mi kormányt alakítunk! Együtt! Na, mit szólsz? Jó, mi? És te még gyanakodtál ránk…

– Hát… – habozik Kun Béla.

– Na mire vársz? Csapj bele!

– De csak akkor, ha minden szociáldemokrata népbiztosnak két kommunista népbiztoshelyettese lesz.

– Egye fene. Így áll az alku?

– Ez persze még nem minden.

– Hát persze hogy nem. Minden úgy lesz, ahogy akarod. Gyere, Béla, alakítsunk kormányt!

– Jó, alakítsunk – Kun Béla kissé kelletlenül nyújtja a kezét.

– Jól döntöttél, Kun elvtárs! Éljen a Magyarországi Szocialisták Pártja!

– Nana. A névről majd még beszélünk. De milyen papirost szorongatsz?

– Ez csak egy kis… ez csak egy kis buta… egy kis ócska… Vix-jegyzék…

– Add csak ide! Zsákbamacskát nem veszek!

– De ez csak egy vázlat… egy tervezet… Károlyi annyira a szívére vette, hogy ijedtében lemondott, de ő csak egy gyenge szívű gróf… Rá se ránts, Kun elvtárs. Nem érdemes komolyan venni… tudod, a franciák mindig túloznak…

– Micsoda!? Orosháza határváros? Elájulok!

De ez csak az első ijedség, Kun Béla mégsem ájul el. Viszont olyan erős migrén áll a fejébe, hogy ki sem áll már vagy százharminc napja. Pedig innentől könnyű. A hatalom megvan, már csak élelmezni kell a proletártömegeket, sakkban tartani az antantot és hazaküldeni pár vérivó románt.

Ez a harc lesz a végső. A forradalom jön és száguld tovább. Mi csak egy dominó vagyunk a nagy dominódőlésben: a szovjet dominó ránk zuhant, mi meg nekiesünk az osztrák dominónak – állapította meg nagyapám, immár a Keleti pályaudvar vaskapujának küszöbén lihegve. Na, csak kapják el a grabancát annak, aki még ilyenkor is az utcán ténfereg – nézett hátra elégedetten. Vett egy kis palack vizet – más útravalót nem nagyon lehetett kapni –, aztán kényelmes léptekkel megközelítette a bécsi gyorsot.

A fülkében, ahová a jegye szólt, már ült egy nem feltűnő külsejű fiatalember, aki háztartási csomagolópapírra nyomtatott Vörös Ujság olvasásával álcázta magát. Dédnagyapám felhelyezte bőröndjét a poggyásztartóra, kigombolta a zakóját, lehuppant az ülőhelyére, majd az idegen felé fordult, és nyájasan kérdezte:

– Hogy szolgál Ottó egészsége, mióta nem láttam?

Amúgy rendben utazott. A menetrend szerinti időpontban meg is érkezett Bécsbe, és a Sacherban vett ki szobát… … …

Névmutató

BANDHOLTZ, Harry Hill (1864–1925): az antantmisszió amerikai tábornoka, aki a román megszállás idején érkezett Magyarországra. Mivel 1919. október 5‑én erélyes fellépésével megakadályozta, hogy a román katonák elszállítsák a Nemzeti Múzeum műkincseit, a főváros 1936-ban szobrot állított neki. Ezt 1949-ben eltávolították, viszont 1989-ben visszahelyezték, a budapesti Szabadság téren áll.

BETHLEN István (1874–1946): 1921 és 1931 között miniszterelnökként ő stabilizálta Horthy rendszerét. A háború végén hadifogságba esett, egy moszkvai börtönkórházban hunyt el.

BÖHM Vilmos (1880–1949): írógépműszerésznek tanult, ifjúmunkásként kapcsolódott be a munkásmozgalomba. 1913-tól a szociáldemokrata párt vezetőségi tagja. Az 1918-as polgári forradalomban kezdettől fogva szerepet vállal. 1919. március 21-én a Tanácsköztársaság mellé áll. Először szocializálási népbiztos, azután a Vörös Hadsereg főparancsnoka. A bukás után a szociáldemokrata emigráció vezéralakja lett. Még a második világháború előtt Svédországba települt, Stockholmban halt meg.

BRAUN Éva (1917–1945): fiatalkorától a munkásmozgalomban tevékenykedett. Többször letartóztatták, de mindig újra bekapcsolódott az illegális mozgalomba. A háború végén részt vett az ellenállásban. Egy razzia alkalmával a nyilasok elfogták, a Várba hurcolták, vallatták, kegyetlenül megkínozták, majd kivégezték.

CSERNY József (1892–1919): a Tanácsköztársaság idején működő elit terroralakulat, a Lenin-fiúk parancsnoka, Szamuely Tibor hű embere. A bukás után csak a népbiztosok menekülhettek különvonattal, a Lenin-fiúkat szinte mind elfogták, és látványos, nagy publicitással kísért per után végezték ki őket 1919 decemberében.

DEMÉNY Pál (1901–1991): a „párt foglya”. Illegális kommunistaként 1919-et követően többször is börtönbe került, de a leghosszabb ideig Rákosi börtönében ült: 1945 februárjában tartóztatták le, és csupán 1956-ban szabadult. A háború idején ő irányította ugyanis a munkáskerületek ellenállását, amely taglétszáma tekintetében nagyobb volt, mint az illegális kommunista párt.

ERDŐS Renée (1879–1956): botrányos hírű, de nagy tehetségű költőként indult, katolizálása után azonban női lektűrjei – A nagy sikoly, Santerra bíboros – tették még ismertebbé a nevét, amelyek sajátos szempontból mutatták meg a két háború között felgyorsult nőemancipációt. Műveit a korban erotikusnak számító hangvétel és a vallásos miszticizmus egyaránt jellemezte.

FÜRST Sándor (1903–1932): tisztviselő, a KMP, majd a KB tagja. 1928-tól a KIMSZ vezetője. 1932-ben Sallai Imrével és Kilián Györggyel együtt tartóztatták le, a biatorbágyi merényletet követően kiadott statárium ürügyén kivégezték.

HAUBRICH József (1883–1939): szociáldemokrata, a vasmunkások vezetője. Tagja annak a delegációnak, amely 1919 márciusában Kun Bélával megtárgyalta a hatalom átvételét és a proletárdiktatúra létrehozását. A bukás után a kommunistákkal együtt vonult emigrációba. A Szovjetunióban vasesztergályosként dolgozott.

HERCZEG Ferenc (1863–1954): a Horthy-korszak ünnepelt írófejedelme, az Új Idők irodalmi lap szerkesztője ötven éven át. Főként történelmi regényeket, színdarabokat írt. Tagja volt a felsőháznak is.

HORTHY Miklós (1868–1957): tengerésztiszt, 1914-ig Ferenc József szárnysegédje Bécsben. 1919-ben az ellenforradalmi kormány tagja, a nemzeti hadsereg fővezére, később kormányzóként egy neve által fémjelzett korszak legfontosabb magyar politikusa. Megérte revizionizmusa ideiglenes sikerét a háború elején, majd annak teljes bukását a háború végén. A kiugrási kísérlet kudarca után a németek Németországba szállították. A nürnbergi perben Sztálin közbenjárásának köszönhetően csupán írásban kellett tanúskodnia. Utolsó éveit Portugáliában élte le.

HRUSCSOV, Nyikita Szergejevics (1894–1971): szovjet pártfőtitkár, a minisztertanács elnöke. 1965-ben leváltották.

JÁSZI Oszkár (1875–1957): a liberalizmus képviselőjeként szociológus, Károlyi alatt miniszter volt, a bolsevizmussal szemben viszont ellenérzéseket táplált. 1919-ben külföldön élt, először Bécsben, majd az Egyesült Államokban. 1957-ben halt meg, de az 1956-os forradalomról már nem értesült, ugyanis utolsó hónapjait kómában töltötte.

KÁDÁR János (1912–1989): anyja, Csermanek Borbála apa nélkül nevelte fel, de a nehéz körülmények ellenére is kitaníttatta írógépműszerésznek. Csermanek János azonban nem dolgozott a szakmájában, csatlakozott a munkásmozgalomhoz, és rövidesen függetlenített pártmunkásként élte a börtön és illegalitás hétköznapjait. Hivatalosan a háború után vette fel a Kádár nevet. Pályája ettől kezdve meredeken ívelt fel, 1948-ban belügyminiszterként Rajk László helyébe lépett. 1949-ben részt vett a Rajk-per előkészítésében, de 1951-ben ő is börtönbe került. 1954-ben szabadult, kerületi párttitkár lett, és újra elkezdett felfelé lépegetni. 1956. október végén a szovjetek őt bízták meg a rendcsinálással. A forradalmat követő két év véres leszámolás után stabilizálta és normalizálta a rendszert, a népjólétnek engedményeket tevő szocializmus alatt, 1989-ig ő volt Magyarország első embere.

KARIKÁS Frigyes (1891–1938): lakatos, a hadifogságban lett kommunista. A Tanácsköztársaság után moszkvai emigráns lett, majd Fürsttel, Sallaival és Kiliánnal tért vissza Magyarországra pártmunkára. Elfogták őket, de míg Fürstöt és Sallait kivégezték, Kilián és Karikás börtönbüntetést kapott. Miután Karikás visszatért a Szovjetunióba, rövidesen a tisztogatások áldozata lett.

KÁROLYI Mihály (1875–1955): nagy múltú grófi család sarja. 1905-ben kapcsolódott be a politikába függetlenségi képviselőként. A háború pacifistává tette, és 1918-ban célkitűzései megvalósulását Wilson elnök békeprogramjától remélte. Az 1918-as polgári demokratikus kormány miniszterelnöke, 1919 januárjától köztársasági elnök. A Vix-jegyzék után lemondott, rövidesen családjával együtt elhagyta az országot, Prágában, Párizsban, Londonban élt. Csupán 1946-ban tért haza, és hamarosan Magyarország párizsi nagykövetségét bízták rá. Az 1949-es Rajk-per kenyértöréshez vezetett a Rákosi-kormánnyal, Károlyi többé nem tért vissza Magyarországra, Franciaországban halt meg.

KILIÁN György (1907–1943): vasas ifjúmunkás, KIMSZ-tag, majd az egyéves moszkvai pártiskola után KIMSZ-titkár. Sallaival és Fürsttel együtt fogták el, de ő csupán börtönbüntetést kapott. Szabadulása után visszatért a Szovjetunióba. 1943-ban tűnt el Lengyelországban, amikor ejtőernyősként partizánbevetésre küldték.

KORVIN Ottó (1894–1919): fiatalon az irodalom érdekelte – 1912-ben karcolatkötete jelent meg –, és 17 éves korától tagja volt a radikális Galilei Körnek. Kereskedelmi tanulmányai befejezése után 1917-ben a Fabanknál kapott állást, és hamarosan elérte a cégvezetői beosztást. 1918 végén tevékenyen kapcsolódott be a forradalom szervezésébe. A Tanácsköztársaság idején a belügyi politikai osztályt vezette. 1919. augusztus 1‑jén, a bukás napján megbízást kapott a párt újjászervezésére. Augusztus 7‑én elhagyta illegális lakását, az Erzsébet téren felismerték, elfogták. Perét nagy publicitás kísérte. Halálos ítéletét 1919. december 29-én hajtották végre.

KUN Béla (1886–1939): már középiskolásként belépett a Szociáldemokrata Pártba. 1908-tól a Munkásbiztosító tisztviselője és az erdélyi szociáldemokrata mozgalom vezetője. Bevonul, majd 1916-ban orosz hadifogságba esik, itt válik kommunistává. 1918 novemberében tért haza, és alapította meg a Kommunisták Magyarországi Pártját. Az 1919 februárjában letartóztatott és bántalmazott Kun Bélát március 21-én szociáldemokrata küldöttség kereste fel a börtönében, hogy a Vix-jegyzék miatt lemondott kormány helyében közösen alapítsanak munkáskormányt. Kun Béla lett a proletárdiktatúra emblematikus figurája, motorja, a végsőkig igyekezett kitartani. A bukás után Ausztriába internálták más kommunistákkal együtt, itt Prónay egyik felbérelt emberének majdnem sikerült megmérgeznie. 1920-ban a Szovjetunióba utazhatott, a Komintern tagja lett. Az 1920-as években Bécsből irányította az illegális KMP‑t, viszont 1928-ban Bécsben letartóztatták, és kiutasították Ausztriából. Ezután Moszkvában élt, innen terelgette a magyar illegális kommunistákat. 1937-ben a tisztogatások áldozatául esett: letartóztatták, és a hivatalos értesítés szerint 1939-ben halt meg valahol a Szovjetunióban.

KUNFI Zsigmond (1879–1929): szociáldemokrata politikus, az őszirózsás forradalom egyik előkészítője, az 1918-as polgári demokratikus kormány munkaügyi, népjóléti, majd közoktatásügyi minisztere. A tanácskormányban közoktatásügyi népbiztos lett, de mivel többször állást foglalt a proletárdiktatúra enyhítése mellett, júniusban kihagyták a kormányból. Augusztusban ő is emigrált, és Bécsben telepedett le. Itt követett el öngyilkosságot 1929-ben.

LANDLER Jenő (1875–1928): a kezdetektől részt vett a munkásmozgalomban mint védőügyvéd. 1918 októberében a Nemzeti Tanács irodavezetője lett. 1919. március 21-én ő kereste fel a Gyűjtőfogházban raboskodó kommunistákat, hogy kormányalakításra kérje fel őket. A későbbiekben a szociáldemokratáktól teljesen a kommunista szárnyhoz pártolt. Számos funkciót vállalt a Tanácsköztársaság alatt, a Vörös Hadsereg főparancsnokaként élte meg a bukást. A kommunista népbiztosokkal együtt vonult emigrációba. Utolsó éveit Moszkvában töltötte, hamvait a Kreml fala őrzi.

LENIN, Vlagyimir Iljics (1870–1924): a Szovjetunió megalapítója, a legsikeresebb kommunista vezér. Eleinte illegalitásban tevékenykedett, majd 1917-ben forradalomra vezette a tömegeket, és a kommunista állam álmát a gyakorlatba tette át. Halála után Sztálin vette át a stafétabotot.

LUGOSI Béla (1882–1956): Erdélyben született, de az 1910-es években már sikeres budapesti színész. 1917-ben kezdett filmezni. Magyarországon tizenkét filmet készített, de közbeszólt a forradalom. A bukás után mint a színészek szakszervezete titkárának menekülnie kellett. Hollywoodban arisztokratikus külseje és sajátos akcentusa tette a vámpírfilmek sztárjává.

LUKÁCS György (1885–1971): a nagypolgári származású (édesapja, Lukács József, a Magyar Általános Hitelbank igazgatója volt) fiatalember 1918-ban lépett be a KMP-be, és 1919 márciusa és augusztusa között közoktatásügyi népbiztos volt, előtte és utána filozófusként tevékenykedett. 1919 őszén emigrált, Bécsben, Berlinben, majd Moszkvában élt. 1945 őszén tért vissza Magyarországra.

MINDSZENTY József (1892–1975): 1945-ben lett esztergomi érsek. Az egyház régi pozícióit igyekezett védelmezni a koalíciós időszakban is, ezért 1947-ben letartóztatták. Ezután börtönben, házi őrizetben élt egészen 1956. október végéig, amikor kiszabadították. Néhány nap múlva újra feladta szabadságát, ugyanis a forradalom leverése miatt az amerikai nagykövetségen kért menedékjogot. Itt élt 1971-ig, akkor kiengedték Bécsbe.

NAGY Imre (1896–1958): 1953–1955 és 1956. október 23.–november 4. között miniszterelnök volt. A forradalom bukása után Romániába internálták. Később hazahozták, és egy koncepciós perben halálra ítélték.

PEYER Károly (1881–1956): vasmunkásból lett szociáldemokrata politikus. Mivel a Tanácsköztársaság alatt a szociáldemokraták jobboldali szárnyához tartozott, szerephez juthatott a bukást követő kormányokban. 1921. december 22-én ő és Bethlen István írták alá a Szociáldemokrata Párt és a kormány közötti paktumot, amelyben a párt legalitása, választásokon való részvétele és a tagok amnesztiája fejében lemondtak a tüntetés és a sztrájk jogáról.

POGÁNY József (1886–1939): szociáldemokrata politikus, aki 1919. március 21‑e után a Tanácsköztársaság hadügyi népbiztosa lett, sőt júniusban már hadtestparancsnok. A bukás után már a kommunistákkal együtt menekült, közéjük tartozónak érezte magát. Moszkvába ment, majd John Pepper néven agitált az Egyesült Államokban. 1929-ben visszatért a Szovjetunióba, 1937-ben letartóztatták, és belőle is Sztálin áldozata lett.

PROHÁSZKA Ottokár (1858–1927): a morva származású főpap – székesfehérvári püspök – a magyar keresztényszocializmus képviselőjeként, a „katolikus megújulás” vezéralakjaként fogalmazott meg ellentmondásos, de nagy hatású nézeteket. Az őszirózsás forradalmat üdvözölte, de Kun Béláékban már „szennyvízcsőcseléket” látott.

PRÓNAY Pál (1874–?): az első világháborúban huszár százados volt, majd 1919 nyarán Szegeden ellenforradalmi különítményt szervezett. A végleges trianoni döntés előtt csapatával megszállta a nyugati határvidéket, és létrehozta az autonóm Lajtabánságot. A nyilaspuccs után szabadcsapatot szervezett. Sokáig úgy hitték, hogy a kitöréskor, a Kútvölgyben esett el, de a legutóbbi időkben előkerült levéltári adatok szerint 1945-ben szovjet hadifogságba esett, és a Szovjetunióban halt meg.

RAJK László (1909–1949): a háború előtt illegális kommunista, utána befolyásos kommunista politikus volt. 1949-ben őt szemelte ki Rákosi egy demonstratívan Tito-ellenes koncepciós per fő vádlottjának. Kivégezték. 1956. október 6‑án tartott újratemetése már a későbbi forradalmat előre jelző rendszerellenes felvonulás volt.

RÁKOSI Mátyás (1892–1971): Adán született, iskoláit kiváló eredménnyel végezte, ezért ösztöndíjjal került a Keleti Akadémiára. Ennek elvégzése után külföldi tanulmányútra indult. A háború kitörése után orosz hadifogságban vált kommunistává. 1919-ben népbiztos, a bukás után Kun Béláékkal emigrál. Moszkvában a Komintern munkatársa. 1925-ben küldik vissza Magyarországra pártmegbízatással. Ekkor börtönbe kerül, és csupán 1940-ben szabadul, amikor az 1848-as zászlókért cserébe kiengedik a Szovjetunióba. 1945-ben a párt vezetőjeként tér vissza. Az MKP, majd az MDP vezetője, miniszterelnök. 1956-ban a Szovjetunióba utazott „nyaralni”. Soha többé nem térhetett vissza.

ROMANELLI, Guido (1876–1973): olasz alezredes, az antantmisszió vezetője. 1919 júniusában az ő beavatkozásának köszönhetően nem akasztották fel a két nappal korábban kirobbant ellenforradalom katonaiskolás vádlottait.

SALLAI Imre (1897–1932): a tízes évektől vett részt a kommunista mozgalomban. 1919 után bécsi, majd moszkvai emigrációban végzett pártmunkát. 1931-ben Kun Béla Magyarországra küldte a párt hazai vezetőjeként. A Matuska Szilveszter biatorbágyi vonatmerénylete után kihirdetett kommunista statárium áldozata lett. 1932 nyarán elfogták, és két héten belül kivégezték.

SALM Hermann (1888–1952): gróf, főhadnagy, a Prónay-különítmény 2. tiszti szakaszának a tagja.

SINKÓ Ervin (1898–1967): röviddel a forradalom kitörése előtt költözött Szabadkáról Budapestre. 1919-ben a Munkácstanács tagja és Kecskemét katonai parancsnoka volt. Az 1920-as években emigrációban írott, Optimisták című, a Tanácsköztársaságról szóló kulcsregénye csupán 1955-ben jelenhetett meg.

SZÁLASI Ferenc (1897–1946): nyilas politikus, 1935-ben alapította meg saját náci pártját. 1944. október 15-én német segítséggel, puccsal megszerezte a hatalmat, és közel négy hónapon keresztül rémuralmat gyakorolt. 1946-ban háborús főbűnösként kivégezték.

SZAMUELY Tibor (1890–1919): az 1910-es években Nagyváradon, Fiuméban és Budapesten működött radikális szellemű újságíróként. 1915-ben orosz hadifogságba került, 1918-ban megismerkedett Kun Bélával, és bekapcsolódott a hadifoglyok internacionalista mozgalmába. 1919 januárjában tért vissza Magyarországra mint a KMP második embere. A Tanácsköztársaság kikiáltása után hadügyi, majd közoktatásügyi népbiztos lett. Ő irányította az első szabad vörös május elseje megszervezését, majd Moszkvába utazott, hogy Leninnel találkozzék. Hazatérve a dunántúli ellenforradalom leverésében lépett fel keményen. A bukás után illegálisan próbálta átlépni a határt. Amikor a csendőrök elfogták, öngyilkosságot követett el.

TELEKI Pál (1879–1941): 1919-ben az ellenforradalmárok egyik vezére, később külügyminiszter, majd miniszterelnök 1921-ig. Földrajztudós, a magyar cserkészmozgalom vezetője. 1939-től lett újra miniszterelnök. Hivatalban követett el öngyilkosságot, hivatala okán.

TISZA István (1861–1918): 1903-tól többször is Magyarország miniszterelnöke volt, utolsó alkalommal 1913 és 1917 között, tehát az első világháború idején. 1918 októberében katonák ölték meg a lakásán, talán mert ő testesítette meg az elvesztett háborút.

TORMAY Cécile (1876–1937): sikeres és olvasott írónő volt a tízes években, a proletárdiktatúra után munkássága erős jobboldali színezetet nyert. A Budapestre bevonuló Horthyt ő is beszéddel köszöntötte, majd hamarosan megjelentette a bolsevik uralmat gyalázó Bujdosó könyvét. 1922-ben alapította a Napkelet című folyóiratot, amely feladata szerint a Nyugat irodalmi hatását ellensúlyozta.

UITZ Béla (1887–1972): festőművész. 1919-ben hatásos plakátokat készített, az ő műve pl. az egy sorban vonuló katonákat ábrázoló, „Vörös katonák, előre!” című plakát. Később Bécsben, Moszkvában, Párizsban dolgozott, majd 1926 és 1970 között a Szovjetunióban élt. 1970-ben tért vissza Magyarországra.

VANNAY László (1898–1945): őrnagy. A nyilaspuccs után alapította meg rohamzászlóalját. Olyan önkénteseket fogott városvédelemre, akiket koruk miatt még vagy már nem hívtak be katonának. A kitörési kísérlet idejéig életben maradtak visszafoglalták a Széll Kálmán (később Moszkva, majd ismét Széll Kálmán) téri Postapalotát. A háború után néhányuk népbíróság elé került.

Kronológia

1919. MÁRCIUS 20-án Vix alezredes átadja Károlyinak jegyzékét, amely ellehetetleníti a kormány további működését. A szociáldemokraták tárgyalásba kezdenek a KMP bebörtönzött vezetőivel az új kormány megalakítására. Március 21-én kikiáltják a Tanácsköztársaságot.

1919. ÁPRILIS 23-án a román csapatok elérik Debrecent. A Vörös Hadsereg ellentámadásba kezd.

1919. JÚNIUS 24-én ellenforradalmi felkelés tör ki Budapesten és egyes vidéki településeken, de még aznap vérbe fojtják. 1919. július végén a román csapatok Budapest felé nyomulnak, augusztus 1‑jén Kun Béla bejelenti a Kormányzótanács lemondását, a proletárdiktatúra bukását.

1919 ŐSZE a fehérterror és a román megszállás jegyében zajlik. November 16-ig a román hadsereg kivonul, Horthy Miklós pedig bevonul Budapestre. A kommunisták és kommunistagyanús személyek üldöztetése még a következő évben is folytatódik.

1944. OKTÓBER 15-én a németek puccsal játsszák át a hatalmat magyarországi helytartóiknak; kezdetét veszi a nyilas rémuralom. Horthy lemond, Szálasi lesz a miniszterelnök és a „nemzetvezető”.

1944. DECEMBER 24-én a szovjet csapatok körülzárják Budapestet.

1945 JANUÁRJÁNAK ELSŐ FELÉBEN a szovjetek elfoglalják a pesti kerületeket, majd felszabadítják a gettót. Február 13-ára minden harci cselekmény megszűnik a fővárosban.

1956. OKTÓBER 23-án tüntetők vonulnak az utcákra, délután a Felvonulási téren ledöntik a gyűlölt Sztálin-szobrot. 24-én a szovjet tankok tüzet nyitnak a felkelőkre, a Roosevelt téren felvonuló emberekre a BM épületét védő ÁVH-sok a tetőről tüzet nyitnak.

1956. OKTÓBER 30-án a Köztársaság téren összeverődött forradalmi tömeg megostromolja a pártház épületét. A parlamentereket lelövik, több védőt meglincselnek.

1956. NOVEMBER 4‑én hajnalban megindulnak a szovjet tankok Budapest felé, és megalakul Kádár János Munkás-Paraszt Kormánya. Sokan leteszik a fegyvert, de néhány felkelő csoport még egy hétig kitart.

1957 TAVASZÁN kezdődnek a tömeges letartóztatások. Az utolsó halálraítélteket 1958 végén végzik ki, a börtönök többi politikai rabja 1963-ban szabadul, amikor Kádár János általános amnesztiát jelent be.

Tartalom

I. rész
Sanyi

II. rész
A Gróf

III. rész
A fogoly

Epilógus

Névmutató

Kronológia

SZÉCSI NOÉMI
1976-ban született Szentesen. Az ELTE BTK angol és finn szakán végzett. Szépirodalmi művei 2002 óta, nőtörténeti könyvei 2015 óta jelennek meg.

Fontosabb prózai művei

Finnugor vámpír (2002)

Kommunista Monte Cristo (2006)

Nyughatatlanok (2011)

Mandragóra utca 7. (2012)

Gondolatolvasó (2013)

Egyformák vagytok (2017)

Rohadt állatok (2023)

A sorozatban megjelent kötetek

Bartis Attila: A nyugalom

Bereményi Géza: Azóta is élek

Bodor Ádám: Sinistra körzet

Dragomán György: A fehér király

Annie Ernaux: Évek
(Lőrinszky Ildikó fordítása)

Esterházy Péter: Egy nő

Garaczi László: Arc és hátraarc

Gabriel García Márquez: A szerelemről és más démonokról
(Székács Vera fordítása)

Grecsó Krisztián: Vera

Daniel Kehlmann: A világ fölmérése
(Fodor Zsuzsa fordítása)

Krasznahorkai László: Sátántangó

Rakovszky Zsuzsa: A kígyó árnyéka

Tóth Krisztina: Pixel

Ljudmila Ulickaja: Szonyecska
(V. Gilbert Edit fordítása)

Vida Gábor: Egy dadogás története

Závada Pál: Jadviga párnája

Spiró György: Tavaszi tárlat

Krusovszky Dénes: Akik már nem leszünk sosem

Michel Houellebecq: Behódolás

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4770 5
ISSN 3058-1532

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL