{{epub_watermark}}

Köszönjük a vásárlásodat a Szerző és a Kiadó nevében is! Vásárlásoddal te is támogattad, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható gyerek- és ifjúsági könyvek választéka egyre szélesebb legyen. További e-könyvekért és a gyerekirodalom legszélesebb választékáért keresd fel bátran máskor is webboltunkat!

ISBN 978-963-587-614-3
ISSN 2560-2888 (Nyomtatott kiadás)

Szöveg © Wéber Anikó, 2021
Kiadás © Pagony Kiadó Kft., 2024
1114 Budapest, Bartók Béla út 15/a
Sorozatterv: © Baranyai (b) András
Borító © Horváth Ildi
Felelős kiadó: Demény Eszter és Ürögdi András
Felelős szerkesztő: Kovács Eszter
Szerkesztette: Csobod Luca és Győri Hanna
Műszaki vezető: Pais Andrea
Tördelő: Zsarnóczky Renáta
Elektronikus könyv: Győri Borbála

www.pagony.hu
www.facebook.com/pagony
kiado@pagony.hu

Felhasznált betűtípusok:
Caveat Brush– SIL Open Font Licence
PT Serif – SIL Open Font Licence
Mulish – SIL Open Font Licence

Szia Enikő!

Ez az első IGAZI levél, amit írok.

Épp ma költöztem a nyárra Cseresznyeligetre, itt vagyok a nagynénémnél, az új szobámban. Anya már hajnalban áthozott kocsival, aztán Kanadába repült dolgozni. Csak két hónap múlva érkezik haza, addig Piroska néninél és Ákos bácsinál töltöm a nyári szünetet. Összesen HATVAN napot! (Megszámoltam.)

Tavaly is ennyi ideig voltam itt. Akkor még azt hittem, az lesz életem LEGUNCSIBB nyara. Aztán megismertelek téged, és minden megváltozott. :) Belekeveredtem egy rablássorozatba, és lelepleztem egy tolvajt! (Még az újságok is megírták!) De ennél is jobb, SZUPEREBB és LEGSZUPEREBB, hogy összebarátkoztam VELED MEG AZ IKREKKEL, Biankával és Barnabással. :)

Kár, hogy te most nem leszel itt. :(

Hiányzol, de örülök, hogy írótáborba mehettél, és a levelezés jó ötlet. Remélem, lesz miről írnom, és az idei nyári szünet is izgalmas lesz.

Máris felfedeztem valami furcsát. Idefelé jövet kinéztem az autónk ablakán, és láttam, TÉNYLEG LÁTTAM a járdán sétálni egy lila fürdőköpenyes alakot, aki egy PÁVÁT tolt egy hintóban. Vagyis inkább egy kidíszített gurulós kocsi volt, ami hasonlított egy régi hintóra. A fürdőköpenyes arcát nem tudtam megnézni, mert háttal állt nekem. Csak a pávát figyeltem. Persze nem volt igazi. A farktollai tarkák voltak, és hatalmasak. Szerinted KI mászkál hajnalban, fürdőköpenyben egy ÓRIÁSI pávát kocsikáztatva? Rögtön megkérdeztem anyát is, de ő csak nevetett. Azt mondta, biztosan képzelődtem a hajnali homályban. Igaz, hogy még csak akkor pirkadt (ugye, milyen különleges szó az, hogy PIRKAD?), és sötét is volt, de NEM képzelődtem. Eskü! Senki más nem járt még az utcán, csak a köpenyes alak. Remélem, kinyomozzuk Biankával és Barnabással, hogy ki volt az, és mit csinált. Ma délután jönnek át hozzám látogatóba. Épp őket várom, úgyhogy most el is köszönök.

Puszi!!!!!

Kitti

első fejezet

Hangok a falban

Ez a csengő volt? Neeem, mégsem – Kitti csalódottan huppant vissza az ágyára, de továbbra is hegyezte a fülét. Már nagyon várta, hogy a barátai megérkezzenek. A faliórára nézett, majd türelmetlenül felugrott, és tett egy kört a szobában.

Mikor jönnek már??? Hiszen megígérték, hogy ebéd után benéznek hozzá! Elfelejtették őt? De az ikrek a legjobb barátai, és a legjobb barátok nem felejtik el egymást! Vagy mégis? Karácsony óta nem tudott Cseresznyeligetre látogatni, csak chaten beszéltek. Lehet, hogy azóta megváltoztak, és már nem kedvelik őt annyira?

Kittinek összeszorult a torka, de ekkor végre valóban megszólalt a csengő. Egy perccel ezelőtt még boldogan futott volna ajtót nyitni, most azonban csak lassan, bizonytalanul indult el. A csengő újra felvisított, Kitti pedig a bejárathoz ért, és nagyot nyelve lenyomta a kilincset. A küszöbön megpillantotta az ikreket. Csakhogy a hús-vér Bianka és Barnabás másképp nézett ki, mint a Kitti emlékezetében élő Bianka és Barnabás. Mindketten nagyot nőttek, és már egymásra sem hasonlítottak annyira, mint tavaly. Bianka szőke haja a derekáig ért, és Kitti rögtön megirigyelte, hogy egyetlen szeplő vagy anyajegy sincs az arcán. Kék szemével kíváncsian nézte Kittit. Barnabás szalmaszínű haja még mindig kócos volt, de az arca soványabb és helyesebb lett. Ő is Kittire bámult, Kitti pedig zavarba jött.

– Szia! – köszöntek egyszerre az ikrek.

– Sziasztok! Én… izé… Gyertek be! – préselte ki magából Kitti.

Az ikrek csendben követték őt a nappaliba, és lehuppantak a kanapéra. Kitti is leült velük szembe, és törte a fejét, mit mondhatna. Korábban már sokszor elképzelte a mai találkozást. Rengeteg mindent akart mesélni a barátainak. Most viszont semmi sem jutott eszébe. Csak pislogtak egymásra mindhárman, és a háttérben hangosan, kárörvendően kattogott az óra. Kitti hallgatta, ahogy múlnak a másodpercek, és nő a csönd.

Mondj már valamit! Gyerünk! – biztatta őt egy türelmetlen hang a fejében.

De mégis mit? – kérdezett vissza kétségbeesetten egy másik hang.

Végre Bianka mocorogni kezdett, Kitti pedig kíváncsian várta, mit fog mondani.

– A nagynénéd nappalija gyönyörű! Olyan szép tiszta – dicsérte Bianka.

Kitti csalódottan dőlt hátra a foteljében. Hat hónapja nem találkoztak, és a legjobb barátnőjének ezek az első szavai hozzá? Hogy tiszta a nappali? – kérdezte magában, de hangosan mást mondott:

– Hát… igen. Piroska néni imád takarítani.

– Biztos szeretsz itt lenni – folytatta Bianka illedelmesen, és olyan idegennek tűnt, mintha most beszélgetnének életükben először.

– Aha – hagyta rá Kitti, majd Barnabásra pillantott. A fiú tavaly sokat viccelődött. Mindenre volt egy poénos válasza, de most ő is csak hallgatott.

– Ééés mit csináltatok délelőtt? – próbálkozott Kitti.

– Én tanultam. Már hetedikbe megyünk, és ezek a jegyek fontosak lesznek a középiskolai felvételin… – magyarázta Bianka, de Barnabás a szavába vágott.

– Muszáj elrontanod a nyári szünetet ezzel a felvételis dumával? Még két év!

– Két év nem sok! Ha ugyanabba a gimibe szeretnél jelentkezni, ahová én, akkor össze kell szedned magad…

– Inkább másik suliba megyek, ahol nem tudsz szekálni és a nyakamon lógni! – háborgott Barnabás.

Az ikrek dühösen farkasszemet néztek egymással. Kitti elmosolyodott. A civakodó Biankát és Barnabást már jól ismerte. Végre úgy viselkedtek, ahogy emlékezett rájuk!

– Én is hetedikbe megyek. De nekünk nem adtak házit a nyárra – újságolta Kitti, csakhogy Bianka már nem figyelt. Elővette a telefonját, és felugrott.

– Anya rám írt. Vár minket. Még be kell pakolnunk a bőröndünkbe.

– Elutaztok? – kérdezte rosszat sejtve Kitti.

– Igen – bólintott Barnabás. – Holnapután. Két hónapra.

– Már holnapután? És két hónapra? – rémült meg Kitti.

– Muszáj mennünk – sajnálkozott Bianka. – A szüleinknek most van a 15. házassági évfordulója, és kitalálták, hogy elrepülnek egy hosszú második nászútra a tengerpartra.

– Mi addig nagyapához költözünk Királyföldre. Próbáltuk rábeszélni anyut, hogy otthon maradhassunk kettesben, de nem engedte. Azt mondta, túl hosszú idő, és túl jól ismer minket – ráncolta a homlokát Barnabás.

– Túl jól ismer téged! Te szoktál bajba kerülni – pontosított Bianka, amitől Barnabás homlokán még több ránc jelent meg.

– És hol van az a Királyföld? – puhatolózott Kitti.

– Nagyon közel. Cseresznyeliget mellett. Bringával negyedóra alatt nálad vagyunk – nyugtatta Barnabás.

– Persze! Sokszor átjövünk hozzád – vigasztalta Bianka Kittit. – És Enikő is itt lesz. Ő a másik barátnőd Cseresznyeligeten, ugye?

– Igen, de Enikő is nyaral. Nagyon szeret írni, és az egyik történetével nyert egy versenyen. Az volt a fődíj, hogy ingyen részt vehet egy írótáborban. Szóval ő sincs itt, és ti is elutaztok – kesergett Kitti.

– Ne szomorkodj! Csomószor nálunk alhatsz Királyföldön – próbálta jobb kedvre deríteni Bianka. – De most már tényleg mennünk kell!

Kitti kikísérte az ikreket, és ismét egyedül maradt. Pár órája még azt hitte, ez lesz a legjobb, legizgalmasabb nyara. Erre kiderült, hogy idén mindenki magára hagyja! Anya Kanadába ment, Enikő írótáborba, az ikrek meg Királyföldre költöznek. Búslakodva idézte fel magában az előbbi találkozót. Semmit sem tudott elmesélni Biankának és Barnabásnak. Végig rosszul érezte magát. Talán könnyebb lett volna, ha Barnabás nem olyan helyes és Bianka nem olyan szép. Vagy ha ő, Kitti is gyönyörű lenne. De hát nem az…

Kitti bánatosan pillantott az előszobatükörbe. Egy tizenkét éves, kócos lányt látott benne, akin minden nagy. Nagy a szeme, nagy a szája, és van egy hatalmas anyajegy az állán. Ez az anyajegy zavarta a legjobban mostanában. Nem is értette, hogy régebben miért nem vette észre. Elszontyolodva idézte fel a sulis barátnőit. Szerinte mind szebbek voltak nála. Maja igazi modell lett, és szerepelt egy újságban. Liza babaarcú, és fényes, tökéletesen egyenes haja van, mint egy mesebeli hercegnőnek. Nem csoda, hogy az osztályban minden fiú belé szerelmes! Még a hetedikes Alex is. Renáta pedig eljátszhatja a színésztáborban Júliát a Rómeó és Júliából… Milyen jó nekik! Vajon mit érez az, aki minden fiúnak tetszik? És az, aki főszereplő lehet egy előadáson? – Kitti álmodozva tett pár kört a nagynénje házában, majd a kanapéra vetette magát, és előhúzta a zsebéből a telefonját. Maja modellképeit nézegette. Elképzelte, hogy ő van a fotókon. Egészen addig bámulta a kijelzőt, amíg csilingelni kezdett a bejárati ajtó feletti szélcsengő.

A nagynénje, Piroska néni hazaérkezett. Első útja – persze csak a kézmosás és a cipője elpakolása után – Kittihez vezetett. Vidáman átölelte, és megkérdezte, hogy telt a napja. Miközben Kitti válaszolgatott, Piroska néni előkészítette a vacsorát. Már épp leültek az asztalhoz, amikor Ákos bácsi hazaérkezett.

– Meglepetés!!! Jó híreim vannak! – kurjantotta, amint belépett.

Piroska néni rosszat sejtve húzta fel a szemöldökét. Kitti kíváncsian várta, mivel rukkol elő a nagybátyja. Ákos bácsi puszit adott a feleségének, és vidáman megveregette Kitti vállát, majd folytatta.

– Ki fogtok ugrani a bőrötökből örömötökben! Nyaralni viszlek benneteket! – húzta ki magát büszkén Ákos bácsi.

Piroska néni arca végre felderült.

– Tényleg? Hová megyünk? Egyiptomba? Barcelonába? Tenerifére?

Ákos bácsi még jobban kihúzta magát, mintha egy varázsigét készülne kimondani.

– Királyföldre.

– Királyföldre? – döbbent meg Piroska néni, és kiejtette a kezéből a szendvicsét. – Úgy érted, hogy a szomszéd kerületbe viszel minket, ami kocsival mindössze öt percre van??? Na ne viccelj, Ákos!

Ákos bácsi kedvét cseppet sem vette el a felesége hitetlenkedése. Vidáman folytatta.

– Tudod, hogy mostanában sokat dolgoztam egy királyföldi villa felújításán. Rengeteg bútort készítettem bele, és a tulajdonos cserébe két hónapra kiadja nekünk az egyik szobáját. A száz évvel korábbi Park Szállóról kapta a nevét, és csodálatos. Van benne könyvtár, nagy társalgó, ebédlő, és az udvaron rózsakert egy hatalmas medencével. Két hónapig kényeztetnek bennünket, nem kell főznöd, takarítanod. Kapunk reggelit és vacsorát. Pihenhetünk.

– A barátaink a tengerpartra utaznak második nászútra. Te meg a szomszédba akarsz vinni engem?! – szipogta sértődötten Piroska néni.

– Ugyan már, hiszen régen is Királyföldön nyaraltak az előkelő, gazdag polgárok! Ha nekik jó volt, nekünk is az lesz! Gyönyörű régi villák vannak ott, majd én mesélek nektek a történetükről. Elintéztem, hogy Kittinek is adjanak egy szobát. Sajnos az első emelet már megtelt, de a padlástérben is van egy gyönyörű lakosztály fürdőszobával, és azt megkaphatja. A fiunk már tizenhét, beletörődtem, hogy ő a barátaival tölti a nyarat, de mi hárman fantasztikusan fogunk szórakozni. És az a legjobb az egészben, hogy onnan bármikor hazaugorhatok meglocsolni a füvet – mondta Ákos bácsi olyan magabiztosan, mintha ezzel az utolsó érvvel mindenkit meggyőzhetne. Kitti nem is akart vitatkozni. Ő titokban nagyon boldog volt, hogy Királyföldre mennek, hiszen ott lesz Bianka és Barnabás is. Piroska néni sem próbált tovább ellenkezni, csak morcosan kérdezte:

– És mikor indulunk?

– Holnap – mosolygott Ákos bácsi.

– Holnap? De hát pénteken még dolgozunk!

– Épp ezért jó, hogy a közelbe megyünk nyaralni. Munka után kényelmesen összepakolunk, beülünk a kocsiba, és pár perc múlva már ott is leszünk – dörzsölte össze a tenyerét Ákos bácsi.

– Ki kell vennem egy szabadnapot, hogy még kitakarítsam a házat, és rendesen becsomagoljak – aggodalmaskodott Piroska néni.

– Ugyan már! Fölösleges takarítani, ha utána két hónapig itthon sem leszünk – nyugtatta őt Ákos bácsi, és leült az asztalhoz enni.

Piroska néni arca úgy vonaglott, hogy Kitti jobbnak látta, ha gyorsan távozik a helyszínről. Megköszönte a vacsorát, és besurrant a szobájába. Épp becsukta az ajtaját, amikor a nagynénje kifakadt. De hiába morgolódott, Ákos bácsi legfőbb és legrejtélyesebb képessége éppen az volt, hogy mindig ki tudta békíteni és meg tudta nevettetni Piroska nénit.

Másnap reggelre a nagynéni arcán már nyoma sem volt haragnak. Olyan energikusan látott munkához, mintha örökké egy királyföldi nyaralásról álmodozott volna. Az elutazás előtt még kitakarított, majd a bőröndökbe színek szerint válogatva, gyűrődésmentesen bepakolta a saját és a férje ruháit. Kittinek könnyű dolga volt. Fogta az utazótáskát, amivel idejött, és minden holmiját beledobálta. Estére mindketten elkészültek. Ákos bácsi is sietett haza, bekaptak egy gyors vacsorát, majd elkezdték kihordani az autóba a holmijukat. Piroska néni két hatalmas táskát tett a csomagtartóba. Az egyikbe a tisztítószereit rejtette, de azokat Ákos bácsi észre sem vette, annyira lekötötte őt a másik táska tartalma.

– Hát ez meg mi? Utazási prospektusok? Csak nem akarsz üdülési ajánlatokat hozni a nyaralásunkra? – fakadt ki.

– De igen – bólintott harciasan Piroska néni. – Megígérted, hogy idén elviszel külföldre. Kiválasztok kettőnknek egy utat augusztus végére. Egy távoli utat – fenyegetőzött Piroska néni.

Ákos bácsi nem akart összeveszni a feleségével a nyaralásuk első estéjén, ezért nem szólt többet, csak beült a volán mögé. Mire kiválaszthatták volna, milyen zene szóljon az úton, már meg is érkeztek Királyföldre. Kitti kíváncsian leste, milyen a Park Szálló. Az épület úgy nézett ki, mint egy régi kastély, és épp annyira elhagyatottnak is tűnt. Az ablakain át nem szűrődött ki fény.

– Holnap este lesz a szálló hivatalos megnyitója. Addigra érkeznek meg a vendégek. Mi vagyunk az elsők, akik beköltözhetnek. A megnyitó előtt még segítenem kell egy-két apró asztalosmunkában – magyarázta Ákos bácsi, ahogy a bőröndökkel elindult a bejárat felé. A félhomályos előtérben egy barátságos arcú, testes, otthonkás nő fogadta őket.

– Á, az első vendégeink! Ákos, igaz? Már találkoztunk. A személyzet tagja vagyok. Hívjatok csak Margitkának! Már adom is a szobák kulcsát. Mindkét lakosztályt kitakarítottam. Erre-erre!

Kitti követte a fejkendős asszonyt, akiből dőlt a szó.

– Jaj, ma nagyon elfáradtam. Rengeteg a munka a megnyitó miatt. És még előttem van a hazaút az uramhoz. A lakásunk Királyföld másik végén van. Mire odaérek, leszakad a lábam – panaszolta.

Közben felértek a hatalmas tölgyfalépcsőn az emeletre. Kitti elbúcsúzott a nagynénjétől és Ákos bácsitól, majd egyedül folytatta az útját a keskeny csigalépcsőn a padlásra.

– Rögtön az első ajtó balra – kiáltotta utána Margitka.

Kitti még hallotta, ahogy Ákos bácsi becsukja a szobájuk ajtaját az első emeleten, aztán megérkezett a koromsötét második szintre. Benyitott a legközelebbi ajtón, és azonnal a villanykapcsolót kereste. Amikor rálelt és felkattintotta, elállt a lélegzete. A szobája sokkal szebb volt, mint amire számított! A közepén kerek, csipketerítős asztal trónolt két kényelmes karosszékkel. Az egyik fal mellett egy vaságy várta fehér rózsás párnákkal, mellette pedig tükrös öltözőasztal állt. A sarokban egy öreg fiókos szekrény búslakodott, míg vele szemben egy háromszög formájú ablak nyílt a világra. Fel lehetett ülni a párkányára, mint egy várúrnő szobájában, és nézni a fenyők csúcsát és a fekete eget. Kitti megborzongott. Úgy érezte, hogy itt biztosan el fog kezdődni egy igazi kaland. Amint ez eszébe jutott, mintha távoli suttogás és zeneszó ütötte volna meg a fülét.

– Csak képzelődöm – motyogta maga elé, ahogy ledobta a táskáját, és pizsamába bújt. Ki se pakolt, csak befeküdt az ágyba, és magára húzta a takarót, de az idegen helyen nem jött álom a szemére. Nézte a mennyezetet, amin a kinti, sötét fák árnyéka táncolt, és hallgatta a szelet, meg… valami mást.

De mit? Mi ez a suttogás és motozás a falakban? – fülelt Kitti, és összerezzent. Mintha a régi villa szellemei ébredeztek és mulatoztak volna körülötte. Rémülten felült, és hangosan beszélni kezdett, hogy megnyugodjon.

– Szellemek nincsenek. Biztosan a többi vendég beszélget a szomszéd szobákban – bizonygatta, de ekkor eszébe jutott, hogy Ákos bácsi azt mondta, a többi vendég csak holnap érkezik. Talán itt van valahol a szálloda tulajdonosa, de az is lehet, hogy nincs más az épületben, csak Piroska néni, Ákos bácsi és ő… egyedül a padláson.

Kitti a fejére húzta a paplant.

– Csak fantáziálok. Annyira vágytam az izgalomra, hogy beképzeltem a hangokat. De nincs itt semmi – mondta, csakhogy ekkor ismét meghallotta a suttogást és a zeneszót. Egy régi dallamot, amire a filmekben forognak a párok. Nem tudott tovább nyugton maradni. Kiugrott az ágyból, és kitárta az ablakát. Lenézett a mélybe, de nem vett észre semmit. Csak a zeneszó lett hangosabb.

Talán a szomszédok a kertben partiznak? Látnom kell, hogy megnyugodjak! – döntött, és sebtében belebújt a cipőjébe, majd kisettenkedett a folyosóra.

– Nin-cse-nek szel-le-mek! Nin-cse-nek szel-le-mek! – ismételgette magában, ahogy lépkedett a csigalépcső fokain, és a földszintre ért. Kinyitotta a bejárati ajtót, de a kert sötét és csendes volt. Már majdnem meggyőzte magát, hogy az egészet csak képzelte, amikor megvillant valami fehér a távolban, és ismét felhangzott az idegen dallam. Kitti megdermedt. Rögtön tudta, hogy három választása van. Az első, hogy azonnal visszarohan az emeletre, és felkelti a rokonait. A második, hogy mozdulatlanul vár, amíg megmenti valaki. A harmadik pedig, hogy elindul a bokor irányába, és megnézi, mi van ott. Kitti esze az elsőt választotta volna, míg a szíve a harmadikat. A teste azonban se az eszére nem hallgatott, se a szívére, hanem lecövekelt az épület előtt, és mozdulatlan maradt. Épp, mint az álmaiban. Csakhogy ez most nem álom volt. Valóságosan fújt a szél, és a zene is valóságosnak tűnt. A bokor irányából szólt. Kitti hallgatta, és meglepő módon a dallam bátorságot öntött belé. Mintha azt ígérte volna, hogy nem lehet baja. Kitti nagy levegőt vett, és elindult a bokor irányába. A kezében szorongatta a telefonját. Nagyon erősen. A mellkasában pedig tiszta erővel dobszólót vert a szíve. A lába azonban nem volt ilyen erős. Remegve lépkedett, majd hirtelen megbotlott egy kiálló gyökérben, és mielőtt feleszmélhetett volna, beesett a bokorba. A levelek eszeveszetten zörögtek körülötte, mintha őket érte volna támadás. Egy pillanatig Kitti is azt hitte, hogy bántani fogják, de az ágak alatt nem lapult senki rajta kívül. Feltérdelt, és a telefonjával világított. Pont előtte, karnyújtásnyira egy kerek tárgy feküdt. Úgy nézett ki, mint egy bonbonosdoboz, csak fából készült, és nem lehetett felnyitni. Kitti próbálta, de vagy beragadt a fedele, vagy bezárták. Rögtön úgy döntött, hogy magával viszi a szobájába. A pizsamafelsője alá rejtette, és visszaszaladt az épületbe. Meg sem állt a padlásig. Még azzal sem törődött, hogy olyan hangosan trappolt végig a lépcsőkön, hogy arra Ákos bácsiék is felébredhettek. Magára zárta az ajtót, rávetette magát az ágyára, majd megnyitotta az ikrekkel közös beszélgetését a telefonján.

Kitti

Én is itt vagyok Királyföldön, és találtam valamit! Egy furcsa dobozt a Park Szálló kertjében. Éjszaka. A bokor alatt. Csak nem tudom kinyitni. És zenét is hallottam. Meg suttogást a falakban. NEM ŐRÜLTEM MEG! Találkozunk holnap?

Kitti meredten bámulta a telefonját, és várt. Csakhogy senki nem látta és válaszolta meg az üzenetét. Az ikrek már biztosan aludtak. Kitti sem tehetett mást reggelig. Visszabújt a takaró alá, ahová magával vitte a kerek dobozt is. Lila selyemszalag futott körbe az oldalán, a tetejét pedig domború, kacskaringós minta és egy kicsi, szív formájú mélyedés díszítette. A szív alá egy monogramot is bevéstek: K. T. Vajon ki lehet? Kitti újra és újra megpróbálta kinyitni a fedelét, és hajnalig azon töprengett, mit rejthet, míg végül mély álomba merült.

Kedves Enikő!

Milyen az írótáborban? Képzeld, mi Királyföldön töltjük a nyarat. Ákos bá’ áthozott minket a felújított Park Szállóba. Most a szobám ablakában ülök, és neked írok. Innen lelátok a virágoskert egy csücskére. A méhek szorgosan dolgoznak a levendulabokrokon, és megállás nélkül döngicsélnek. A felhők bolyhosodnak. A szél susog. A cseresznyék már pirosodnak. A rózsák rózsásodnak. Mert a rózsák semmi mást nem tudnak csinálni. Annyira szépek, hogy erre megy el minden energiájuk. Bárcsak én is olyan lennék, mint egy rózsa! De én inkább olyan vagyok, mint egy túl nagyra nőtt, vékony szárú pipacs az árokparton. Piroska néni szerint tavaly óta semmit sem változtam. :( Most is csupa kéz és láb vagyok, a hajam meg folyton kócos. De hagyjuk! Nem akarok rágondolni!!!!!!! Vagy ha mégis, majd rózsának képzelem magam. Vagy kisasszonynak. Az itt könnyű, mert a Park Szálló tényleg olyan, mint egy kosztümös filmben a kastély. A szobám is eszméletlen! Bárcsak látnád! Van egy igazi tükrös fésülködőasztalom, és épp rálátok az öreg fákra. Ha tudnának beszélni, biztos sok titkot elárulnának. Mert van itt a szállóban valami különös. De még semmit sem derítettem ki. Talán a legközelebbi levelemben már többet elárulhatok. Addig is ennyi puszit küldök: 100

Barátnőd: Kitti

U.i.: Az új címem:

Park Szálló, Platánsor 42. Királyföld, 1165

második fejezet

A doboz félig kinyílik

Kitti a széles ablakpárkányon ült, és a reggeli napfényben fürdött. A levélírást már befejezte, és most másra sem tudott gondolni, csak a kerek doboz rejtélyére. Piroska néninek és Ákos bácsinak nem akart szólni róla. Szerette volna ezt a titkot megtartani magának és az ikreknek. Hátha ettől majd ismét olyan jó barátok lesznek, mint tavaly nyáron! Reménykedve nézett a telefonjára, de hiába. Az ikrek még mindig nem vették észre az éjszakai üzenetét. A telefonja egyszer sem csipogott, viszont Piroska néni hangosan kopogtatott az ajtaján.

– Kitti, ébren vagy? Kezdődik a reggeli. Gyere le az étkezőbe! – hívta őt a nagynénje.

– Mindjárt megyek – kiáltotta Kitti, és leugrott a párkányról.

Odalent nagy volt a nyüzsgés. Reggelre több vendég is megérkezett, és most mind a teraszon ültek, és kóstolgatták az ételeket. Kitti beleszagolt a levegőbe, és vidáman elindult a svédasztal irányába, ahol púpozott tálakban várt rá a virsli, sonka, rántotta, szalámi. Az egyik kosárban kiflik és zsemlék, a másikban kakaós csigák, túrós batyuk és lekváros bukták álltak halomban. Kitti kiválasztott magának egy péksütit, és közben arra gondolt, milyen szerencse, hogy itt töltik a nyarat. Nagyon szeretett enni, és otthon mindenféle finomságot főztek anyával. Piroska néni azonban az egészséges konyha híve volt, és nála mindig csak zöldségből és sovány húsból állt a menü. Próbálta lefogyasztani Ákos bácsit, és most is szúrós szemmel figyelte, ahogy a férje egy nagy tál szalonnás-kolbászos rántottával egyensúlyoz az asztalok között.

– Van müzli is. A kolbász szörnyen egészségtelen – füstölgött Piroska néni, ahogy Kitti és Ákos bácsi leültek mellé.

– Ezt a rántottát nem lehet kihagyni – védekezett Ákos bácsi.

Piroska néni tüntetően töltött még magának kókusztejet, majd pár korty után felállt.

– Na, én megyek vissza a szobánkba takarítani.

– Takarítani? Piroska, itt nem te vagy a takarítónő. Pihenni jöttünk – morgolódott Ákos bácsi.

– Láttam néhány porcicát a sarokban. És a ruháimat sem teszem be addig a szekrénybe, amíg nem töröltem át a polcokat – ellenkezett Piroska néni, és már el is tűnt.

Ákos bácsi bekapott egy kolbászkarikát, és Kittihez fordult.

– És te mit fogsz csinálni?

– Elmegyek a postára, és feladok egy levelet. Igazi levelet! Tudod, tavaly összebarátkoztam Cseresznyeligeten Enikővel, aki nagyon szeret történeteket kitalálni. Az őzről szóló meséjével első helyezett lett egy versenyen. Jutalomból egész nyárra írótáborba mehetett. Kitaláltuk, hogy ezalatt végig levelezni fogunk, mert az olyan regényes és romantikus. Igazából másképp nem is beszélhetnénk, mert Enikőnek nincs telefonja. A régit beleejtette a Rákos-patakba, és az anyukája büntetésből nem vett neki újat. Szerintem csak azért nem kapott másikat, mert kevés a pénzük. De ezt nem vallaná be… Meg az írótáborban amúgy is az a feladatuk, hogy írjanak leveleket. Az anyukája elküldte nekem a tábor címét, én meg vettem levélpapírokat és borítékokat – hadarta el egy szuszra Kitti.

– Atyavilág! Te minden évben egyre többet karattyolsz, kisasszony! – törölte meg a homlokát Ákos bácsi. – De a levelezés jó ötlet. Amúgy sem pártolom, hogy minden diáknak okostelefonja van. Folyton úgy mászkálnak, mintha a kezüket hozzáragasztották volna a kijelzőhöz, ami cseppet sem egészséges! – szónokolt Ákos bácsi.

– És te mit csinálsz? – terelte el a beszélgetést Kitti.

Ákos bácsi a svédasztal felé pislogott, miközben válaszolt.

– Azt hiszem, eszem még egy kis rántottát, aztán hazaugrok, hogy ellenőrizzem a locsolót. Tudod, új fűmagot vettem tavasszal, és most olyan szép a gyep. Vigyázni kell rá. Este találkozunk a szálló megnyitóünnepségén – búcsúzott.

Kitti bólintott, majd táncos léptekkel visszament a szobájába. Izgatottan a telefonjára pillantott, de az ikrek még mindig nem látták az éjjeli üzenetét. Úgy döntött, hogy amíg vár rájuk, útra kel, és megkeresi a postát. Közben pedig körbeszaglászik Királyföldön, hátha rábukkan valami érdekesre. Épp indult volna, amikor Piroska néni bekopogott hozzá, hogy nála is kitakarítson. Kitti tudta, hogy a nagynénje figyelmét semmi sem kerüli el súrolás és portörlés közben, ezért gyorsan betette a táskájába a titokzatos kerek dobozt, és kitárta az ajtót.