Ez egy kitalált történet. A nevek, a személyek, a helyek és a cselekmény mind a szerző képzeletének szüleményei, avagy ekként használtattak föl. Bármi hasonlóság élő vagy holt személlyel, illetve eseménnyel és helyszínnel pusztán a véletlen műve.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Percival Everett: James

Doubleday, New York, 2024

Copyright © Percival Everett, 2024

A magyar kiadás a Melanie Jackson Agency, LLC engedélyével, a Kátai & Bolza Literary Agents közvetítésével készült.

Fordította

Falcsik Mari

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Falcsik Mari, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Emily Mahon

Emberalak © Photo by Smith Collection/Gado/Getty Image

Szerzőfotó © Michael Avedon

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Dragon-Túry Melinda

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót Emily Mahon terve alapján készítette Váraljai Viktória

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-460-6

Danzynek

DANIEL DECATUR EMMETT ZSEBNOTESZÉBŐL

Vén Dan Tucker

Mútt éjjel begyöttem a városba én,

Hallom a nagy zajt, látom a fént,

A kajabálva futkározó őröket:

Vén Dan Tuckert keresik, ki bemerészkedett:

Horgyad el magad, horgyad el magad,

Vén Dan Tucker, hordd el magad,

lekésted má’ a vacsorádat.

A mezőn birkák meg disznók legelnek,

a birka mongya, „Hé, disznó, fürgébben nem lehet?”

Csitt, csitt, kincsem, a farkas morog,

Ó, ó, istenem, bulldog morog!

Horgyad el magad, horgyad el magad,

Vén Dan Tucker, hordd el magad,

lekésted má’ a vacsorádat.

Itt a beretvám, az éle rendbe’,

Ölég jó cucc, ippeg most vettem.

A birkák zabot morzsonak, Tucker meg tengerit,

Mingyá’ megberetvállak, csak forrjon föl a víz!

Horgyad el magad, horgyad el magad,

Vén Dan Tucker, hordd el magad,

lekésted má’ a vacsorádat.

Szajkó ül a fecske fészkiben,

Hogy lelkit mentse, meg se pihen

Vén Tucker: a rókalikra jár,

Gyönnek a kölkek, kilenc-tíz van már.

Horgyad el magad, horgyad el magad,

Vén Dan Tucker, hordd el magad,

lekésted má’ a vacsorádat.

A minap jártam a templomnál,

hallom, Vén Tucker hogy prédikál;

Berúgtak mind, de magam mást csinyáttam:

Vén Tuckert jól állcsúcson vágtam!

Horgyad el magad, horgyad el magad,

Vén Dan Tucker, hordd el magad,

lekésted má’ a vacsorádat.

Vén Zip Coon

E’mentem Sandy Hookhoz eggyik délután;

E’mentem Sandy Hookhoz eggyik délután;

E’mentem Sandy Hookhoz eggyik délután;

S az első, kibe botlok, Vén Zip Koon vótt ám!

Vén Zip Koon kitanútt tudós koponya,

Vén Zip Koon kitanútt tudós koponya,

Konney-bendzsón jáccik lenn a szurdokba.

Láttá’-e má’ az óceánon evezni vadlibát;

Láttá’-e má’ az óceánon evezni vadlibát;

Láttá’-e má’ az óceánon evezni vadlibát;

Hejj, ahogy a vadlúd mozog, hogy az mien csinos dolog:

Mer’ a vadlúd, ha nyel: pislant, bólint, no meg tátog,

Osztán meg a vadlúd, gágá-gili-gil, gágog!

Vónák én ez Eggyesűtt Államok elnöke;

Vónák én ez Eggyesűtt Államok elnöke;

Vónák én ez Eggyesűtt Államok elnöke;

Nyalnám csak a melaszt, s kitárnám a kaput;

S aki nem teccene, annak a listámon kaputt,

S hogy törőttem őket, bűnnek tanáná Crockett.

Pulyka a szalmába’

Ahogy az uton csapattam,

Nagy teherrel, fáratt csapattal,

E’törtem az ostorom, megugrott a hajszás,

Na, mondok, viszlát a kocsirúdnak, pajtás!

(Kórus)

Szalmába’ pulyka, szénába’ pulyka;

Táncojj éjjente, dógozz nappalonta!

Tekerd meg, csavard meg, csapd föl kurjantásba,

Fújjad a nótára: „Pulyka a szalmába’”!

Hejj, kimentem fejni, és nemt’om hogy esett:

A kecskét fejtem meg a tehen helyett!

Ni, egy majom ül a szénabaglán odakint,

És a fél szemivel az anyósára kacsint!

(Kórus)

Szalmába’ pulyka, szénába’ pulyka;

A vén szürke pej a gyíít se, hőőt se hallja!

Tekerd meg, csavard meg, csapd föl kurjantásba,

Fújjad a nótára: „Pulyka a szalmába’”!

A böglök

Míg fiatal vóttam, csak szógáttam,

A Massa’ tányérgyát vátottam,

Hoztam a butykost, ha szomgyas lett,

Hessegettem körűle a böglöket.

(Kórus)

Jancsi kukoricát tör, én fittyet hányok rá,

Jancsi kukoricát tör, én fittyet hányok rá,

Jancsi kukoricát tör, én fittyet hányok rá:

A Massa’ má’ távol jár!

És mikor kilovagótt délután,

Csak vittem a söprűt a lova után:

A póni bizony igen-igen beijett,

Hogy érezte csípni a böglöket.

(Kórus)

Egy nap a tanyán körbeügetve

Ezernyi bögöl rajzott körülötte,

Eggyik a combjába jól belecsipett,

Hogy az ördög vinné a böglöket!

(Kórus)

Fut a póni, ugrik, dobgya a sárba,

A Massa’ má’ benn a főd árkába!

Meg is hótt – a bíró kérdi: oka mi lehet?

S ítélettel sújtja a böglöket.

(Kórus)

S eltemetik őtet a kakifa alatt;

’Isz mongya is ottan a sírfölirat:

„Itt nyugszok, rám rakták eszta nagy követ –

Halálomér’ vádódd a böglöket.”

ELSŐ RÉSZ

1. FEJEZET

A kis csirkefogók, ott rejtőztek a magas fűben. Nem volt még egészen telihold, de erőst világított, és éppen őmögöttük, így aztán olyan tisztán láthattam őket, mintha fényes nappal volna, pedig késő éjszaka volt: fekete vásznán csak úgy ragyogtak a szentjánosbogarak. Miss Watson konyhaajtajában várakoztam, egy kilazult padlódeszkát recsegtettem a lábammal, tudtam, ezért úgyis szólni fog, hogy csináljam meg holnap. Azért vártam ott rá, mert adni akart egy serpenyő kukoricakenyeret, amit az én Sadie-m receptje alapján sütött. A várakozás sok időt vesz el a rabszolgák életéből: várakozni, aztán várni, hogy várakozhassunk még egy keveset. Várni a járandóságunkra. Várni az élelemre. Várni a napok végét. Várni a megérdemelt, igazságos keresztény jutalomra, amikor ez az egész véget ér.

Azok a fehér fiúk, Huck és Tom már megint engem lestek. Folyvást valamiféle szerepjátékot játszottak, amiben én voltam a gonosz szellem, vagy a zsákmány, de mindenképp az ő játékszerük. Ott ugráltak körös-körül kint a bolhákkal, szúnyogokkal meg más csipkedő bogarakkal, de soha egy lépést sem közelítettek felém. Mindig kifizetődik, ha a fehéreknek megadjuk, amit akarnak – úgyhogy kiléptem az udvarra, és beleszóltam az éjszakába:

– Kija’ ottand a setétbe’? – mire csak zsezsegtek ott összevissza esetlenkedve, kuncorászva. Nem tudtak volna ezek egy süket vakot se becserkészni, még úgy se, ha közben a banda hangosan játszik. Előbb pazarolnám az időmet a szentjánosbogarak összeszámlálására, mint hogy velük törődjek. – Asszem, kirakodom mégeccer esztet a régi csontokat ideki a verandára, oszt’ megen kifigyelem asztat a zajt – folytattam fennhangon. – ’Isz lehet, hö, hogy egy vén késértet jár ideki, vagy valami boszorka. Itten maradok maj’ ni, ahó’ bisztonságos.

Leültem a legfölső lépcsőre, és nekitámasztottam a hátamat a veranda oszlopának. Fáradt voltam, hát becsuktam a szemem. A kölykök izgatottan sugdolózni kezdtek, én meg olyan tisztán hallottam őket, akár a templom harangját.

– Na, aluszik má’? – kérdezte Huck.

– Asszem. Ugy hallottam, a niggerek csak igy e, seccpecc el bírnak alunni! – mondta Tom, és összecsettintette az ujjait.

– Cssss – pisszegte le Huck.

– Én aszondom, kötözzük ki – így Tom. – Kötözzük ki ahho’ a tornácoszlopho’, aminek nékitámackodik.

– Nee! – mondta Huck. – Mi van, ha megébred, oszt’ cirkuszt csap? És éngemet is ittend tanának ideki, nem pejg az ágyba, ahol lennöm kőne.

– Há’ jó’van. De t’odmit? Kő’ nékem e’pár gyertya. Beszökök Watson kisasszon’ konhájába’, szerzek nehánt.

– És mi lessz, ha fő’vered eszta Jimet?

– Senkit se verek én fő’! Egy nigger a mennydörgésre se ébred meg, ha eccer elalutt. Há’ te semmiccse tucc? Se mennydörgésre, se villámlásra, se oroszlán üvöltésire. Hallottam egyrő’, aki egyenest végigalutt egy fődrengést.

– Te mit hiszöl, mien érzés aza fődrengés? – kérdezte Huck.

– Há’ mint mikó’ apád fölver az éccaka közepébe’.

A fiúk kúszni kezdtek, igencsak ügyetlenül, térdük a csuklóik után húzták magukat, egyikük sem volt halk egy csöppet se, csak úgy recsegtek panaszosan a veranda deszkái, míg beevickéltek a derékban kettészelt ajtó küszöbén keresztül Miss Watson konyhájába. Hallottam, ahogy odabent zajoznak összevissza, nyitogatják a kredencajtókat meg a fiókokat. Csukva tartottam a szemem, nem törődve a szúnyoggal, amelyik a karomra ült.

– Na megvan – mondta Tom. – Má’ összeszettem ippeg hármat.

– Nem szedheted el egy idős hőgy gyertyáit – mondta Huck. – Ez lopás! És ha Jimet vádujják vele?

– Ittend van e, ittend hagyom érte eszta nikkelt. Emmá’ csak elég kő’ legyen! Sőt emmá több is anná’! Evve’ má’ csak nem vádúnak meg egy rabszógát! Honnajd vóna ötcentese egy rabszógának? Na de mosmá’ tűnnyünk innejd, mijelőtt az asszonság begyön!

A fiúk kiléptek a verandára. Nem hinném, hogy a leghalványabb fogalmuk lett volna, mekkora zajt csaptak.

– Te meg jobb vóna, ha itt hagyná’ egy cetli irást is – mondta Huck.

– Semmi szükség rája – vélte Tom. – Az ötös bőven elegendő.

Éreztem, hogy a fiúk rám fordítják a tekintetüket. Néma maradtam.

– Micsinyász? – kérdezte Huck.

– Csak e’kicsit megtréfálom a jó öreg Jimet.

– Fő’vered, asz’csinyállod.

– Csitt má’.

Tom mögém állt, és a fülem fölött megragadta a kalapom karimáját.

– Tom – szólt rá Huck.

– Cssss – Tom leemelte a fejemről a kalapot. – Én csak fő’rakom eszta vén kalapot erre a vén szögre.

– Oszt’ minek csinyállod esz’véle? – kérdezte Huck.

– Mikó’ megébred, asziszi maj’, hogy boszorka csinyátta. De jó vóna ittend lenni a közelibe’, hogy lássuk!

– Najóvan, legyen má’ fönn azon a szögön, csinyájjuk má – mondta Huck.

Bent a házban megmozdult valaki, mire a fiúk futásnak eredtek: a sarkon már teljes vágtában vették be a kanyart, csak úgy puffogott a por a talpuk alól. Hallottam, ahogy egyre halkul a lábuk dobogása.

Valaki most betért a konyhába, és megállt az ajtóban.

– Jim?

Miss Watson volt az.

– Igenisassz’nyom?

– Aludtál?

– Nemassz’nyom. Hóttfáratt v’ok, de nem bírtam alunni.

– Voltál idebenn a konyában?

– Nemassz’nyom, nemén.

– Járt valaki a konyhában?

– Én nem láttam, hogy járt vóna – és ez éppenséggel igaz is volt, hisz a szemem egész idő alatt csukva volt. – Én senkitse láttam a konyhába’.

– No, itt a kukoricakenyér. Megmonhatod Sadie-nek, hogy tetszett a receptje. Változtattam benne ezt-azt. Tudod, hogy még finomabb legyen.

– Igenisassz’nyom, e’mondom néki.

– Nem láttad errefelé Huckot? – kérdezte.

– Korábba’ láttam.

– Mennyivel korábban?

– Az elébb – mondtam erre.

– Jim, van hozzád egy kérdésem. Jártál te Thatcher bíró könyvtárszobájában?

– A micsudájába’?

– A könyvtárában.

– Má’hogy abba’ a szobába’, telisteli azokka’ a könvekke’?

– Igen.

– Nemassz’nyom, nem én. Láttam azokat a könveket, de nem vóttam benn abba’ a szobába’. Mijacsudáér’ kérdi ezt töllem?

– Ó, hát csak mert a bíró talált egy könyvet, ami le volt véve a polcról.

Fölnevettem.

– Mijacsudát tunnák csinyáni én egy könvve’?

Ő is elnevette magát.

A kukoricakenyér vékony ruhába volt bugyolálva, ahogy vittem, váltogatnom kellett a kezem, annyira forró volt még. Arra gondoltam, de megkóstolnám, hisz éhes voltam – hanem azt akartam, elsőnek Sadie és Elizabeth harapjanak belé. Ahogy beléptem az ajtón, Lizzie nyomban odaugrott hozzám: úgy szimatolt a levegőbe, mint egy kis vadászkutya.

– Mi ez az illat? – kérdezte.

– Fölteszem, a kukoricakenyér – feleltem. – Miss Watson a mamád különleges receptje szerint csinálta, és igazán jó illata van. Azt is mondta, hogy itt meg ott egy picit változtatott rajta.

Sadie is odajött, szájon csókolt. Megsimogatta az arcomat. Finom lágy volt, a szája is puha, hanem a keze, az épp olyan érdes, mint az enyém, a sok mezei munkától – de akkor is gyöngéd.

– Holnap mindenképp visszaviszem neki ezt a gyolcsot. A fehérek mindig számontartják az ilyesmit. Istenuccse, el tudom képzelni, hogy minden áldott nap szakítanak rá időt, hogy összeszámolják a konyhakendőiket meg a kanalaikat meg a poharaikat meg az összes többit.

– Színigaz! Emlékszel, mikor elfelejtettem visszarakni azt a gereblyét a fészerbe?

Sadie letette a kukoricakenyeret a fatönkre – egy tuskó, valóban –, ami az asztalunk gyanánt szolgált. Megszegte. Adott Lizzie-nek meg nekem egy-egy szeletet. Beleharaptam, ahogy Lizzie is. És egymásra néztünk.

– De mikor olyan jó illata van! – mondta a gyerek.

Sadie vágott magának egy vékonyka szeletet és a szájába tette.

– Esküszöm, ennek az asszonynak külön tehetsége van rá, hogy rosszat főzzön.

– Muszáj megennem? – kérdezte Lizzie.

– Dehogy – felelte Sadie.

– De mit fogsz mondani, ha kérdez felőle? – fordultam a gyerekhez.

Lizzie megköszörülte a torkát.

– Há’ Watson kisasszon, hajja, ez a kuk’ricalepén! Émmég sose ettem iet!

– Jó, mondd csak ezt – bólintottam. – Ez szóról szóra igaz, ha másképpen is!

– Oan ez a kuk’ricalepén, émmég sose ettem iet! – kontrázott a gyerek.

– Nagyon jó – dicsértem meg.

Most Albert jelent meg a kunyhónk ajtajában.

– Kijönnél egy percre, James?

– Máris ott vagyok! Nem bánod, Sadie?

– Menj csak – mondta az asszony.

Kimentem, át a nagy tűzhöz, ami körül többen ücsörögtek. Üdvözöltük egymást, majd leültem én is. Arról beszélgettünk, mi történt azzal a szökevénnyel, odaát a másik farmról.

– Ja, rendesen elverték – mondta Doris. Doris férfi volt, csakhogy ezzel a gazdái nemigen törődtek, amikor nevet adtak neki.

– Menjen mind a pokolba – mondta a Vén Luke.

– Hát te? Veled mi történt ma? – kérdezte tőlem Doris.

– Semmi.

– Valami csak kellett történjen – mondta Albert.

Várták, hogy meséljek már nekik valamit. Nekem ez elég jól megy, mármint hogy történeteket meséljek.

– Á, semmi… hacsak az nem, hogy átfújt a szél New Orleansba. Ezen kívül semmi se történt.

– Hogy mi? – kérdezett rá Albert.

– Ja. Tudod, azt hittem, déltájt majd szunyókálok egy jót, erre a következő pillanatban arra riadok, hogy egy forgalmas utca közepén állok a szamárkordék meg a sok miegymás közt a nagy tülekedésben.

– Te bolond vagy! – nevetett valaki.

Elkaptam Albert figyelmeztető pillantását, amivel jelezte, hogy fehérek vannak a közelben. Aztán hallottam, ahogy ügyetlenkednek a bokrok között, és már tudtam is, hogy megint azok a kis fickók.

– Montam no, a szögön tanáttam a kalapom. „Dejsze’ én nem raktam oda!”, montam magamba’, „hátakkó’ hogy kerűtt oda fő’?” De tuttam émmá’, hogy a boszorkák vóttak, azok csinyátták. Látni nem láttam őket, de ők vóttak. És az a boszorka, amék elemelte a kalapom, no az röpített átal éngemet Nu’Orlinsba. Há’ láttatok má’ iet?

Abból, hogy elváltoztattam a beszédemet, a többiek is mindjárt ráébredtek a fehérek jelenlétére. Tehát a fiúknak tartott kis színjátékom adta a mesém keretét. Így aztán ez a történet nem is lett annyira mesés, az igazi játszma a fiúknak szóló színházi előadás volt benne.

– Mitnemmonc! – szólt Doris. – Boszorkákka’ nem jó ujjat huzni.

– Jó’mondod! – kontrázott egy másik.

Hallottuk, ahogy a fiúk kuncognak.

– No há’ ottand v’ok Nu’Orlinsba, s hiszitek-é, mi lett? – folytattam. – Nagy hirtelennyébe’ fő’bukkan mögüllem az a füves doktor! Hogyaszongya, „Micsinyász te ittend ebbe’ a vározsba’?” Na mondok néki, halaván gőzöm siccs, hogy kerűttem ide. Há’ erre tuggyátok, mit mondott nekem? Tuggyátok, mit válaszótt?

– Na mit mondott, Jim? – kérdezte Albert.

– Aszongya, szabad ember v’ok, én e, Jim. Aszongya, mostantó’ éngemet többé soha senki nem híhat niggernek.

– Nateurissten! – kiáltott föl Skinny, a patkolókovács.

– Aszonta az a démon, mennyek ittend végig ezen az uccán, s vegyek csak meg magamnak, amiccsak akarok. Aszonta, ha akarok, viszkit is vehetek magamnak. Há’ mitszóttok?

– A viszki az ördög italja – mondta Doris.

– Ammindegy – mondtam. – A’ nékije hóttmindegy vótt. Aszonta, kaphassak, ha akarok. És bármit mást is. Akármit.

– Há’ ien meg hogy eshet meg? – kérdezte egyikük.

– Há’ elősször is, mer’ ott vóttam, ahová a démon kűdött. Nem a valóságba’, csak álom vótt. Osztán meg mer’ nem vótt nállam egy fitying se, ien eccerű. Ugyhogy az a démon csak csettintett eggyet a piszkos ujjaival, s hazaröpített.

– Há’ esz’mér’ csinyátta? – kérdezte Albert.

– A pokóba is, ember, ’isz Nu’Orlinsba’ csak akkó’ nem kerűhecc bajba, álmodba’ vagy se, ha van ekkis pézed! – feleltem.

Az emberek nevettek.

– Mija’, mit hallok ittend – szólalt meg az egyikük.

– Várgyá’ csak! – mondtam. – Asszem, ippeg egy démon, asz’hajjuk innejd a bokrokbó’! Aggyatok má’ egy fáklyát, hadd világíccsak belé ebbe a csalitba! A boszorkák meg a démonok nem szeretik az égő tüzet a közelükbe’. Elóvadnak tőlle, akár a vaj a seprenyőbe’…

Mind nevettünk, mikor meghallottuk, ahogy a fehér fiúk lóhalálában eliszkolnak.

Mikor megtaposgattam tegnap este azokat a nyikorgó deszkákat, már tudtam, hogy Miss Watson majd meg akarja javíttatni velem a pallókat és a megereszkedett lépcsőfokot. Késő délelőttig vártam vele, nehogy fölébresszem a fehéreket. Igen sokat tudtak aludni, és egyfolytában panaszkodtak, ha bármilyen késő is volt, hogy mennyire korán kell kelniük.

Huck jött ki a házból, és pár percig csak lesett rám. Úgy kerengett ott, mint akkor szokott, ha valami nagyon leköti a gondolatait.

– Mér’ nem szalacc má’ kifelé a barátaidho’? – kérdeztem.

– Tom Sawyerra gondósz?

– Asszem, ja, rája.

– Bisztos még aluszik. Bisztos egész éccaka fönt vótt, bankot rabóni vagy vonatot, vagy ies.

– Há’ esz’csinyájja, télleg ugyi?

– Há’ ő asztat állíccsa. Szerzett pézt, könveket vesz rajt’, osztán doszt azokat óvassa, mindenféle kalandokró’. Há’ én nem mindég v’ok bisztos őfelölle.

– Mos’ mitmonc ezze’?

– Há’ min’mikó’ tanátta asztat a barlangot, erre beménk, hogy üllést csinyájjunk a többi fijukkal, de mikó’ odabe’ vónánk, uccsinyál, min’ha ő vóna a főnök.

– Igen?

– És csak amijatt, mer’ óvassa azokat a könveket.

– S ettő’ neked föláll a szőr a hátadon, mi? – kérdeztem.

– Esztet meg mér’ mongyák így? Hogy „föláll a szőr a hátadon”?

– Há’ nézd csak meg, Huck, mi van, ha a macska hátát nem fejétő’ farkáig simogatod, hanem visszafele…

– Ahá, má’ értem.

– Ugyláccik, néha ugy kő’ elfoganni a barátaid, amienek. Hadd csinyájják, amit s ahogy.

– Jim, te dógozol az öszvérekkel, s megreparálod a szekér kerekit, s most ittend esztet a deszkaverandát fogod kijavíttani. Ki tanított meg tégedet, hogy kő’ esztet mind csinyáni?

Megálltam és a kalapácsra pillantottam, megforgattam a kezemben.

– Hö, jó kérdés, Huck!

– No há’, ki tanított meg rá?

– A szükség.

– Micsoda?

– A muszáj – helyesbítettem. – A muszáj az, mikó’ meg kő’ csinyáni valamit, vagy peiglen gyön a haddelhadd.

– Haddelhadd, az mi?

– A haddelhadd az, ha kikötnek az oszlopho’ s megkorbácsó’nak, vagy elvonszó’nak a folyóho’ és eladnak. Hogy ienek mijatt ne kőjjön gondba’ legyé’.

Huck az eget nézte. Kicsit elmerengett.

– Télleg szép, mikó’ csak lesed az eget, ahó’ semmi siccs, csak a kékség. Asz’beszélik, a külömféle kékeket mind másképp híjják. És a pirosakat is. Árúdd el: esz’te mien kéknek hívod?

– Vörösbögytojáskék – feleltem. – Láttá’ má’ vörösbögytojást?

– Igasságod van, Jim. Ippeg oan kék, mint a vörösbögy tojássa, csak ippeg az ég nem szeplős.

Bólogattam.

– ’Isz ippeg emmijatt kezdesz szeplőket keresni rajt’.

– Vörösbögytojás – ismételte Huck.

Még kicsit elálldogáltunk ott.

– No mi más rág még? – kérdeztem aztán.

– Há’ én asszem, Watson kisasszon egy őrűtt.

Nem feleltem semmit.

– Egyfolytába’ Jézusról prézsmitál, meg imátkozik, meg ienek. Teli van a feje Jézus Krisztussal. Aszonta, az imáccság abba’ segít nékem, hogy önzetlenül cselekeggyek ezen a világon. Mijarossebet jelent ez?

– Ne káromkoggyá’, Huck.

– Na esz’min’ha csak ő monta vóna! Én osztán nem látom, mi haszna vóna, hogy mindenfélét kérincséjjek, amit meg se kapok, oszt’ megtanújjam a leckét arró’, hogy amit kérek, meg se kapom! Mijafene haszna vóna ennek? Akkó’ má’ ehhöz a deszkához is imátkozhatnák itten!

Bólintottam.

– Arra bólogacc, hogy van haszna, vagy arra, hogy niccs?

– Csak bólogatok, Huck.

– Há’ én őrűttekkel v’ok körűvéve! Tudod, micsinyátt Tom Sawyer?

– Mesédd el, Huck.

– Megesketett minket véresküvel, hogy ha bárki elfecsegi a banda titkait, asz’megőjjük, s meg az egész csalággyát is! Há’ nem őrűtt beszéd ez?

– Hogy csinyájjátok a véresküt? – kérdeztem.

– Késsel megvágod a kinyitott kezedet, oszt’ kezet rázó’ mindenkive’, és mindenki a másikáva’, ippeg ugy, körbe. Érted, hogy a véretek összekevereggyen és egybekenyőggyön. És akkortó’ má’ vértesvérek vattok. – Megnéztem a kezét. – Csak há’ mi köptünk helyette. Tom Sawyer aszonta, az ippeg ugy megteszi, meg ugyi hogy tunnánk rabóni fő’vágott kezekkel. Eggyik fijú elsírta magát, és aszonta, be fogja mondani Tom Sawyert, erre az befogta a száját egy ötössel.

– S nem-é ippeg most árúttad el nékem a titkaitokat? – kérdeztem.

Huck elhallgatott.

– Néked, az más – mondta aztán.

– Mer’ rabszóga v’ok?

– Nem, nem azér’.

– Há’ akkó mér?

– Mer’ te a barátom vagy, Jim.

– Hö, kösz’nöm, Huck.

– De nem mondod el senkinek se, he? – nézett rám idegesen. – Még ha bankot rabóni megyünk, akkó’ se. Nem mondod el, ugyi?

– Tudok titkot tartani, Huck. A te titkodat is meg bírom őrizni.

Miss Watson jelent meg hátul, és suttogva kiszólt.

– Még nem végeztél azzal a lépcsővel, Jim?

– Igazába’ azon v’ok, Watson kisasszon… – feleltem.

– Elképesztő, ahogy ez a fiú telifecsegi a fejed! Huckleberry, nyomban gyere vissza a házba és ágyazzál be!

– Dejsze’ este megén’csak összedúllom! – mondta Huck. Bedugta a kezét a nadrágja korcába, és hintáztatta ott magát, mint aki tisztában van vele, hogy most lépte át a határt.

– Ne akard, hogy kimenjek! – szólt rá Miss Watson.

– Na viszlát, Jim! – Ezzel Huck beszaladt a házba. Úgy szelelt el Miss Watson mellett, mint aki igyekszik megúszni a tockost.

– Jim – szólt Miss Watson, ahogy bepillantott Huck nyomába a házba.

– Igenisassz’nyom?

– Hallom, azt beszélik, hogy Huck apja visszajött a városba.

Ellépett mellettem, és kémlelte az utat. Bólintottam:

– Igeniss.

– Tartsd szemmel Huckot – mondta.

Nem volt egészen világos, mit is vár tőlem.

– Igeniss – mondtam, és visszatettem a kalapácsot a szerszámosládába –, de assz’nyom igazábó’ mire gondó’, mit is tarcsak szemmel?

– És csak vigyázzon azzal a Sawyer fiúval, ebben is támogasd.

– Mér’ mongya esz’nekem, assz’nyom?

Az idős asszony rám nézett, majd megint ki az útra, aztán föl az égre.

– Nem tudom, Jim.

Átgondoltam Miss Watson szavait. Az a Tom Sawyer nem jelentett igazán veszélyt Huckra, ő csak afféle kis cimbora, aki a vállán ülve butaságokat fecseg a fülébe. De hogy visszajött az apja, az már más tészta. Az a férfi, akár józan volt, akár részeg, mindkét állapotában folytonosan ütötte-verte ezt a szegény fiút.