Translation entitled „Bűntények Londonban”

© 2025, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: Capital Christie

© 2025, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Witness for the Prosecution®, Agatha Christie®, Poirot®, Marple®, Tommy and Tuppence®, the Agatha Christie Signature® and the AC Monogram Logo are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Borbás Mária, Etédi Péter, Gy. Horváth László, Katona Tamás, Prekop Gabriella, Sipos Katalin

Cover design by Emily Langford/HarperCollinsPublishers Ltd

Cover illustration: Shutterstock.com

Hungarian translation © Borbás Mária jogutódai, Etédi Péter, Gy. Horváth László, Katona Tamás jogutódai, Prekop Gabriella, Sipos Katalin, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Bevezető LONDON A II. VILÁGHÁBORÚBAN

A háború ezután elkerülte a mi vidékünket (…) Én pedig úgy döntöttem, hogy Londonba megyek Max után, aki a török segélyszervezetnél dolgozott. Éppen egy légitámadás után érkeztem meg Londonba. Max elém jött Paddingtonba, és elvitt egy Half Moon Street-i lakásba. – Attól tartok – mentegetőzött –, ez elég ronda hely, de keresünk valami mást.

Engem viszont igazából az hökkentett meg, hogy a ház úgy állt ott magában, mint egy fog: sem jobbról, sem balról nem volt mellette semmi – a két szomszédos épületet úgy tíz napja bombázták le, és ebben az egyetlen épen maradt házban azért volt olyan sok kiadó lakás, mert a lakók sietősen elköltöztek még a környékről is. Nem mondhatnám, hogy jól éreztem magam abban a házban: az egész bűzlött a kosz, a zsír és az olcsó illatszerek szagától.

Egy héttel később átköltöztünk a St. James’s Streetnél lévő Park Place-be, egy valamikor nyilván eléggé drága, összkomfortos bérlakásba. Fülsiketítő zajjal időnként bombák robbantak a környékünkön, és sajnáltam a pincéreket, akik este felszolgálták a vacsorát, és azután a sötét utcákon kellett hazabotorkálniuk a légitámadások alatt. Valamivel később a Sheffield Terrace-i bérlőink közölték, hogy szeretnék felmondani a ház bérletét, így a bérlakásból odaköltöztünk.

Max nagy örömére átkerült a légierőhöz, amiben barátunk, az egyiptológusprofesszor Stephen Glanville segített neki. Ezután közös szobában ültek a légügyi minisztériumban, és szüntelenül dohányoztak. Max pipázott, és olyan füst volt abban a szobában, hogy kollégáik egyszerűen csak „kupinak” nevezték a helyiséget.

A bekövetkező eseményeket nehéz lett volna előre megjósolni. Amikor például a Sheffield Terrace-t érte bombatámadás, akkor mi hétvégére éppen elutaztunk Londonból. Egy nagy bomba az utca túloldalán esett le, romhalmazzá változtatott három házat, a Sheffield Terrace 48.-nak pedig berobbantotta a pincéjét, megrongálta a tetejét és a felső emeletét, miközben a földszintet és az első emeletet érintetlenül hagyta – Steinway zongorámnak ekkor ment el örökre a régi szép hangja. Minthogy Max és én mindig a hálószobában aludtunk, és a légiriadók idejére sem mentünk le soha a pincébe, semmi bajunk nem esett volna akkor sem, ha otthon maradunk. Rettegtem attól, hogy a föld alá szorulok, ezért mindig a saját ágyamban aludtam, akárhol is jártam. A végén már egész jól hozzászoktam a londoni légitámadásokhoz: olyannyira, hogy már nem is ébredtem fel, és csak félálomban hallottam a szirénák vijjogását meg a közeli bombák robbanását.

– Ó, hát megint itt vannak! – motyogtam, és a másik oldalamra fordultam.

A Sheffield Terrace környéki bombatámadások idején Londonban már nemigen lehetett üres raktárhelyeket találni, így amikor végre sikerült egy költöztetőcéget találnom, az jutott eszembe, hogy bútoraimat Wallingfordba, a pár évvel korábban építtetett squashpályánkra vitetem. Így aztán mindent odaszállíttattunk, és szóltam az ottani munkásoknak, hogy szükség esetén vegyék le a pálya kapuját meg a keretet is, ha a kanapé és a karosszékek nem férnek be a szűk bejáraton – és le is szedték.

Ezután Maxszel átköltöztünk egy hampsteadi bérház – a Lawn Road Flats – egyik lakásába, és elkezdtem dolgozni az egyetemi kórház, a University College Hospital gyógyszerraktárában. Amikor valamivel később Max közölte, hogy valahová a Közel-Keletre, Észak-Afrikába vagy Egyiptomba „vezénylik”, vele együtt örültem, mert tudtam, mennyire szeretett volna már menni, és most úgy nézett ki, hasznosítani tudják az arabnyelv-tudását. Tíz év után ez volt az első elválásunk.

(Kállai Tibor fordítása)

A GYŐZELMI BÁL ESETE

Merő véletlen volt, hogy barátom, Hercule Poirot, a belga rendőrség hajdani főnöke kapcsolatba került a stylesi esettel. A siker hírnevet hozott neki, ő pedig elhatározta, hogy bűnügyi problémák megoldásának fogja szentelni életét. Miután megsebesültem a Somme-nál, és kiszuperáltak, közös lakást béreltünk Londonban. Mivel a legtöbb esetét első kézből ismerem, felmerült, hogy válogassam ki és örökítsem meg az arra legérdemesebbeket. Úgy vélem, legjobb lesz azzal a kusza üggyel kezdenem, amely igen széleskörű érdeklődést váltott ki akkoriban. A győzelmi bál esetére gondolok.

Lehet, hogy ez nem tükrözi majd olyan világosan Poirot sajátos módszereit, mint némely bonyolultabb ügye; feltűnést keltő aspektusai, a belekeveredett személyiségek, valamint az óriási hírverés miatt mégis cause célèbre1 lett belőle, és én régóta úgy érzem, méltányos volna, hogy Poirot szerepe a megoldásában végre nyilvánosságot kapjon.

Egy szép tavaszi délelőtt éppen Poirot lakrészében üldögéltünk. Fess kis barátom tojásdad fejét félrebillentve, odaadóan pomádézta a bajszát. Némi ártalmatlan hiúság mindig is jellemző volt Poirot-ra, de ez jól megfért általános rendszeretetével és módszerességével. A Napi Hírharang, amelyet olvastam, a padlóra csúszott, és Poirot hangja rezzentett fel tűnődésemből.

– Min töpreng ilyen elmélyülten, mon ami?2

– Az igazat megvallva – feleltem –, a győzelmi bálnak ezt az érthetetlen esetét próbáltam kihüvelyezni éppen. Tele vannak vele az újságok. – Megkocogtattam ujjammal a lapot.

– Igen?

– Minél többet olvas róla az ember, annál rejtélyesebb az egész! – melegedtem bele az okfejtésbe. – Ki gyilkolta meg Lord Cronshaw-t? Merő véletlen volt-e Coco Courtenay halála ugyanazon az éjszakán? Baleset volt? Vagy szándékosan adagolta túl a kokaint? – Elhallgattam, majd drámaian hozzáfűztem: – Ezek a kérdések merültek fel bennem.

Bosszúságomra Poirot nem vette a lapot. A tükörbe pislogva mormolta: – Igen, ez az újfajta pomádé csodát művel a bajusszal! – Majd pillantásomat elkapva gyorsan megjegyezte: – Nos, igen… és mit válaszolt magának ezekre a kérdésekre?

Mielőtt felelhettem volna, nyílt az ajtó, és háziasszonyunk bejelentette Japp felügyelőt.

– Á, kedves Japp – kiáltott fel Poirot –, mi szél hozta erre?

– Hát, Monsieur Poirot – mondta Japp helyet foglalva és biccentve felém –, éppen egy olyan ügyön dolgozom, amely inkább a maga műfaja, ezért gondoltam, eljövök és megkérdem, nincs-e kedve részt venni benne.

Poirot jó véleménnyel volt Japp képességeiről, noha fájdalmasan hiányolta nála a módszerességet, én azonban úgy éreztem, a detektív legnagyobb tehetsége abban rejlik, hogy úgy kér szívességet, hogy aztán az ember lekötelezve érzi magát neki.

– Erről a győzelmi bálról van szó – mondta Japp rábeszélő modorban. – Vallja csak be, hogy szeretné beleártani magát!

Poirot rám mosolygott.

– Hastings barátom legalábbis nagyon szeretné. Épp az imént értekezett a tárgyról, n’est-ce pas, mon ami?3

– Maga is benne lehet, uram – mondta leereszkedően Japp. – Nagy dolog is az, bizalmas értesüléseket szerezni egy ilyen ügyről. No de térjünk a lényegre! Gondolom, az alapvető tényekkel tisztában van, monsieur Poirot.

– Csak annyit tudok, amit az újságokban olvastam – márpedig a riporterek fantáziája néha félrevezető. Adja elő az egész történetet!

Japp kényelmesen keresztbe vetette a lábát, és rákezdett.

– Mint közismert, múlt kedden fényes győzelmi bált rendeztek. Manapság persze minden vacak hejehuját így titulálnak, de ez tényleg az volt, egész London megjelent a Colossus Hallban – Lord Cronshaw-t és társaságát is beleértve.

– A dossier-ja? – szakította félbe Poirot. – Hogy is mondják maguk… az életképe… vagyis életrajza?

– Cronshaw ötödik vikomtja, huszonöt éves, gazdag, nőtlen, bolondult a színházi világért. Pletykálták, hogy eljegyezte Miss Courtenay-t, az Albany Színház művésznőjét, akit barátai csak Cocónak neveztek, és aki minden beszámoló szerint igazán elbűvölő ifjú hölgy volt.

– Pompás. Continuez!4

– Lord Cronshaw társasága hat személyből állt: ő maga, a nagybátyja, méltóságos Eustace Beltane, egy csinos amerikai özvegy, Mrs. Mallaby, egy fiatal színész, Chris Davidson, a felesége, és végül, de nem utolsósorban Coco Courtenay. Jelmezbál volt, mint tudja, és a Cronshaw-társaság a régi olasz komédiát elevenítette meg, no minek is hívják?

– A commedia dell’artét – mormolta Poirot. – Igen.

– No szóval, a kosztümöket egy porcelánfigura-készletről másolták, amely Eustace Beltane gyűjteményébe tartozik. Lord Cronshaw alakította Arlecchinót, Beltane Punchinellót, Mrs. Mallaby Pulcinellát, Davidsonék Pierrot-t és Pierrette-et, Miss Courtenay pedig természetesen Colombinát. Már az estély elején nyilvánvaló volt, hogy valami nincs rendjén. Lord Cronshaw mogorván, különösen viselkedett. Amikor a társaság összegyűlt vacsorára a vendéglátójuk által bérelt kis különszobában, mindenkinek feltűnt, hogy ő és Miss Courtenay már nincsenek beszélő viszonyban. A hölgy láthatólag sírt, kis híján kitört belőle a hisztéria. Kellemetlen vacsora volt, és amint elhagyták a termet, Miss Courtenay Chris Davidsonhoz fordulva jól hallhatóan arra kérte, kísérje haza, mert „elege van a bálból”. A fiatal színész habozott, Lord Cronshaw-ra pillantott, végül pedig mindkettejüket visszahúzta a vacsorázószobába.

Békítési próbálkozásai azonban eredménytelenül végződtek, így hát taxit hívott, és hazakísérte a most már zokogó Miss Courtenay-t a lakására. A hölgy, noha láthatólag nagyon fel volt dúlva, semmit sem árult el neki, csak azt hajtogatta, „ezért még megfizet a drága Cronch!”. Ezzel az egyetlen utalással rendelkezünk arra nézve, hogy talán mégsem volt véletlen a halála, de ennyivel nem sokra megyünk. Mire Davidson úgy-ahogy megnyugtatta, már késő volt visszatérnie a Colossus Hallba, ezért egyenesen hazament chelsea-i lakására, ahová kisvártatva a felesége is megérkezett a szörnyű tragédia hírével, amelyre az ő távozása után került sor.

Lord Cronshaw állítólag egyre komorabb lett, ahogy a bál előrehaladt. Elkülönült társaságától, az est hátralevő részében alig látták. Hajnali fél kettő tájt, éppen a nagy cotillon előtt, amikor mindenkinek le kellett vennie a maszkját, Digby kapitány, egy tiszttársa, aki tudta, milyen jelmezt visel, megpillantotta őt az egyik páholyban, amint a lenti jelenetet nézi.

„Hahó, Cronch! – kiáltott föl neki. – Gyere már le és viselkedj! Mit durcáskodsz odafenn, mint egy főtt bagoly? Gyere, mindjárt kezdődik a mulatság.”

„Jól van! – felelte Cronshaw. – De várj meg, különben sosem találok rád ebben a tömegben.”

Azzal sarkon fordult, és kiment a páholyból. Digby kapitány, Mrs. Davidsonnal együtt, aki vele volt, egyre csak várta. Múltak a percek, de Lord Cronshaw nem jelent meg. Végül Digby elvesztette a türelmét.

„Azt képzeli, egész éjszaka várunk rá?” – kiáltott fel.

Abban a pillanatban csatlakozott hozzájuk Mrs. Mallaby, és ők elmagyarázták neki a helyzetet.

„Nahát – csattant fel a bájos özvegy –, egész este úgy viselkedett, mint egy fejfájós vén medve. Gyerünk, verjük fel a vackát.”

Keresni kezdték, de nem jártak sikerrel, végül Mrs. Mallabynek eszébe jutott, hogy talán abban a szobában lehet, ahol a vacsorát költötték el egy órával azelőtt. Odamentek. Micsoda látvány tárult a szemük elé! Bizony ott volt Arlecchino, a padlón hevert, egy nagykéssel a szívében!

Japp elhallgatott, Poirot pedig a szakértő élvezetével, bólogatva azt mondta: – Une belle affaire!5 És persze semmi nyom az elkövető kilétére nézvést! Hogy is lehetne!

– Nos – folytatta a felügyelő –, a többit már tudják. Kettős tragédia volt. Másnap ezt harsogta az összes újság, egy rövid beszámolóval egyetemben, amely szerint Miss Courtenay-t, a népszerű színésznőt holtan találták ágyában, valószínűleg kokaintúladagolás következtében. Baleset volt, vagy öngyilkosság? A szobalánya, akit kihallgattak, bevallotta, hogy Miss Courtenay rendszeresen élt ezzel a kábítószerrel, így azután a halottszemle baleset következtében beállt halált állapított meg. De azért az öngyilkosság lehetőségét sem hagyhatjuk ki a számításból. Halála azért is különösen sajnálatos, mert így már sohasem fogjuk megtudni, mi volt előző esti veszekedésük oka. Egyébként a halott férfi zsebében találtak egy kis zománcdobozt. Ékkövekből az volt kirakva rajta, hogy Coco, és félig volt kokainnal. Miss Courtenay szobalánya azonosította mint úrnője tulajdonát: mindig magánál tartotta, ebben volt ugyanis a kábítószere, amelynek jóformán rabjává vált.

– Lord Cronshaw is kábítószer-élvező volt?

– Korántsem. Rendkívül erőteljes nézeteket vallott a drogokról.

Poirot elgondolkodva bólintott.

– De mivel a dobozt nála találták, tudnia kellett, hogy Miss Courtenay él vele. Sokatmondó, nemde, kedves Japp?

– Hm! – felelte tétován Japp.

Elmosolyodtam.

– No – mondta Japp –, hát így fest az ügy. Mi a véleménye?

– Semmilyen más nyomot nem találtak, amiről az újságok nem számoltak be?

– De igen, ezt. – Japp elővett a zsebéből egy apró tárgyat, és átadta Poirot-nak. Smaragdzöld selyemből készült kis pompon volt, tépett szálak lógtak ki belőle, mintha úgy szakították volna le valamiről.

– A halott férfi markában volt – magyarázta a felügyelő.

Poirot kommentár nélkül visszaadta, és megkérdezte: – Voltak ellenségei Lord Cronshaw-nak?

– Nem tudunk ilyenekről. Közkedvelt fiatalember volt.

– Ki húz hasznot a halálából?

– A bácsikája, nagyságos Eustace Beltane örökli a rangot és a birtokot. Egy-két gyanús tény ellene szól. Többen állítják, hogy hangos szóváltást hallottak a kis vacsorázószobából, s az egyik civakodó fél Eustace Beltane volt. Értik, ugye, az asztalról felkapott nagykés arra utal, hogy a gyilkosságot veszekedés hevében követték el.

– Mit mond a dologról Mr. Beltane?

– Kijelentette, hogy az egyik pincér részeg volt, és ő alaposan leteremtette. Továbbá, hogy ez inkább egy óra felé történt, nem fél kettő tájt. Tudják, Digby kapitány tanúvallomása eléggé precízen behatárolja az időpontot. Mindössze tíz perc telhetett el a Cronshaw-val való beszélgetése és a holttest felfedezése között.

– És különben is, Mr. Beltane mint Punchinello, gondolom, púpot és zsabót viselt.

– A jelmezek részleteiről sejtelmem sincs – mondta Japp, furcsállkodó pillantást vetve Poirot-ra. – Amúgy sem értem, mi köze ennek a dologhoz.

– Valóban? – Árnyalatnyi gúny bujkált Poirot mosolyában. Halkan folytatta, s közben zölden villogott a szeme; ezt a jelenséget már régről ismertem: – Ebben a kis vacsorázószobában volt egy függöny is, nemde?

– Igen, de hát…

– S volt mögötte elegendő hely egy ember elrejtéséhez?

– Igen… tényleg van ott egy kis falifülke, de honnan az ördögből tudja… maga még nem járt ott, vagy igen, monsieur Poirot?

– Nem, kedves Japp, azt a függönyt az agyam segítségével szereltem fel. Anélkül ugyanis értelmetlen volna a dráma. Márpedig mindennek kell hogy legyen értelme. Mondja csak, orvost nem hívtak?

– Dehogynem, azonnal. De már semmit sem tehetett. A halál valószínűleg rögtön beállt.

Poirot türelmetlenül bólogatott.

– Igen, igen, értem. Tanúskodott ez az orvos a halottszemlén?

– Igen.

– Nem említett valami szokatlan jelenséget? Nem volt valami abnormális a holttest küllemében?

Japp szájtátva bámult a kis emberre.

– De igen, monsieur Poirot. Fogalmam sincs, mire céloz, de az orvos igenis említette, hogy a végtagok merevsége megmagyarázhatatlan.

– Aha! – mondta Poirot. – Aha! Mon Dieu!6 Ez bizony elgondolkodtatja az embert, nem igaz, Japp?

Láttam, hogy Jappet egyáltalán nem gondolkodtatta el a dolog.

– Ha mérgezésre gyanakszik, monsieur, ugyan ki az ördög mérgezne meg egy embert, hogy azután még kést is döfjön belé?

– Ez bizony nevetséges lenne – helyeselt egykedvűen Poirot.

– No hát akkor, van valami, amit látni szeretne, monsieur? Ha szemügyre akarja venni a szobát, ahol a tetemet megtalálták…

Poirot legyintett.

– A legkevésbé sem. Maga már közölte velem az egyetlen tényt, ami érdekelt – azt, hogy miképp vélekedett Lord Cronshaw a kábítószer-élvezetről.

– Tehát semmit sem kíván látni?

– Csak egyvalamit.

– Micsodát?

– A porcelánfigura-készletet, amelyről a kosztümöket másolták.

Japp nagyot nézett.

– Fura egy ember maga!

– Elintézi ezt nekem?

– Gyerünk máris a Berkeley Square-re! Mr. Beltane-nek – illetve, gondolom, már őlordságának kell szólítanunk – biztosan nem lesz ellene kifogása.

Rögtön taxiba ültünk, és elindultunk. Az új Lord Cronshaw nem volt odahaza, de Japp kérésére bevezettek bennünket a „porcelánterembe”, ahol a gyűjtemény javát őrizték. Japp tanácstalanul nézett körül.

– Nem tudom, hogyan találja meg itt azokat, amiket keres, monsieur.

Poirot azonban már oda is húzott egy széket a kandallópárkányhoz, és úgy ugrott fel rá, akár egy fürge vörösbegy. A tükör fölött, külön polcon hat porcelánfigura sorakozott. Poirot aprólékosan megvizsgálta őket, s közben néhány megjegyzést fűzött hozzájuk.

– Les voilà!7 A régi itáliai komédia. Három pár! Arlecchino és Colombina, Pierrot és Pierrette – nagyon finomak, fehérben és zöldben –, azután Punchinello és Pulcinella mályvaszínben és sárgában. Punchinello öltözete igen bonyolult – zsabók és fodrok, púp, hosszú kalpag. Ahogy gondoltam, igen bonyolult.

Óvatosan visszarakta a figurákat, és leugrott a székről.

Japp elégedetlennek tűnt, de mivel Poirot-nak szemlátomást esze ágában sem volt magyarázkodni, a detektív jó képet vágott a dologhoz. Épp távozni készültünk, amikor megérkezett a házigazda, Japp pedig mindenkit bemutatott egymásnak.

Cronshaw hatodik vikomtja ötvenéves lehetett, kellemes modorú, csinos, de kiélt arcú férfi. Öregedő világfinak, unott pozőrnek látszott. Egy pillanat alatt megutáltam. Eléggé nyájasan üdvözölt bennünket, kijelentve, hogy sok szépet hallott Poirot tehetségéről, és áll szolgálatunkra.

– A rendőrség természetesen mindent elkövet – mondta Poirot.

– Attól tartok, unokaöcsém halálának rejtélyére sohasem fog fény derülni. Az egész ügy roppant titokzatos.

Poirot éberen figyelte. – Tudomása szerint voltak az unokaöccsének ellenségei?

– Nem. Ebben biztos vagyok. – Elhallgatott, majd folytatta: – Ha bármi egyéb kérdése volna…

– Csak egy. – Poirot hangja elkomorult. – A kosztümök pontos másolatai voltak a figurákénak?

– A legapróbb részletekig.

– Köszönöm, milor’. Csak erről akartam meggyőződni. Jó napot kívánok.

– És most? – kérdezte Japp, amint végigsiettünk az utcán. – Tudják, nekem be kell mennem a Yardra.

– Bien!8 Nem tartóztatom. Már csak egy apróságot kell elintéznem, és…

– Igen?

– Az ügy fel lesz göngyölítve.

– Micsoda? Ezt nem mondhatja komolyan! Tudja, hogy ki ölte meg Lord Cronshaw-t?

– Parfaitement!9

– Ki volt az? Eustace Beltane?

– Ah, mon ami, de hisz ismeri az én kis gyengémet! Az utolsó pillanatig szeretem kézben tartani a szálakat. De ne féljen! Mindent felfedek, amint eljön az idő. Én nem vágyom elismerésre – az egész ügy a magáé lesz, ha a magam módján vezényelhetem le a dénouement-t.10

– Tisztességes ajánlat – mondta Japp. – Már ha egyáltalán lesz dénouement. De micsoda egy csuka maga, hallja! – Poirot elmosolyodott. – Hát, akkor minden jót. Megyek is a Yardra.

Elloholt, Poirot pedig leintett egy arra haladó taxit.

– És most hová? – kérdeztem kíváncsian.

– Chelsea-be, meglátogatjuk Davidsonékat.

Megadta a címet a sofőrnek.

– Mi a véleménye az új Lord Cronshaw-ról? – kérdeztem.

– Az én derék Hastings barátom mit szól hozzá?

– Ösztönösen nem bízom benne.

– Úgy gondolja, ő a mesekönyvek „gonosz bácsikája”?

– Miért, maga szerint nem az?

– Szerintem igen barátságos volt velünk – felelte szűkszavúan Poirot.

– Mert megvolt rá az oka!

Poirot rám nézett, szomorúan ingatta a fejét, és valami olyasmit mormolt, hogy: – Semmi módszeresség.

Tartalom

Bevezető: London a II. világháborúban
(Kállai Tibor fordítása)

A győzelmi bál esete
(Gy. Horváth László fordítása)

A Kedd Esti Klub
(Etédi Péter fordítása)

Az elégedetlen katona esete
(Sipos Katalin fordítása)

A claphami szakácsnő kalandja
(Gy. Horváth László fordítása)

Áruló kezek
(Gy. Horváth László fordítása)

Jó tündér a lakásban
(Katona Tamás fordítása)

Az elrabolt miniszterelnök
(Sipos Katalin fordítása)

A Listerdale-rejtély
(Prekop Gabriella fordítása)

A házmesterné bosszúja
(Borbás Mária fordítása)

A magányos isten
(Borbás Mária fordítása)

Égi jel
(Sipos Katalin fordítása)

Az olcsó lakás esete
(Sipos Katalin fordítása)

Bibliográfia

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 732 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Libre Baskerville – SIL Open Font License

Poiret One – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License