May Cobb: The Hunting Wives – Texasi feleségek

A fordítás alapjául szolgáló mű: May Cobb: The Hunting Wives

Copyright © 2021, May Cobb

All rights reserved.

Magyar fordítás © Lukács Andrea

© 2026, Dopamin Könyvkiadó, Budapest

Eredeti borítóterv © Alison Cnockaert

A borító magyarítását Egri Mátyás végezte

Felelős kiadó a Dopamin Könyvkiadó márka tulajdonosának,
az OTOMO Network Kft. ügyvezetője

Szerkesztette Zoltán Tamás

A szöveget gondozta Kótai Katalin

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6461-42-1

Kivételes édesanyámnak, Liznek, aki
egy olyan történetet mesélt el nekem,
amely később ezt a regényt ihlette.
Azóta is minden egyes nap ihletet adsz nekem.
És csodálatos férjemnek, Chucknak,
aki azzal billentett ki az írói válságomból,
hogy azt mondta: „Nos, jobb lenne, ha írnál valamit.”
Ez a könyv nektek szól.

ELŐSZÓ

Folyton az ő arcát látom, ahogy hanyatt fordulva fekszik a medencében. Hosszú haja sötétebbnek tűnik a vízben, a nyaka körül összegabalyodva, kavarogva úszkál. A szemét behunyja, a teste lebeg. Az ajka kissé szétnyílik, úgy tűnik, mint aki csak békésen és nyugodtan pihen.

Természetesen erről szó sem volt. A testét arccal a föld felé fordulva, egy sáros levelekkel teli pocsolyában találták meg. A hátát vadászpuskalövés tépte szét. A tó partján zuhant a földre, az iszapban, ahol a víz rozsdabarna, nem pedig csillogó türkizkék. Én viszont a medencében láttam meg őt először.

Egy hét múlva meghalt.

1

2018. március 13., kedd

Ma minden más. Elektromosságtól szikrázó és izgatott. Van valami feszültség a levegőben, bennem pattog és buzog. Pontosan meg tudom mondani, melyik pillanatban változott meg minden.

Mikor fordult át az unalmas, szobáról szobára járkálásom és ledobott szennyeseket összeszedő körutam valami ragyogó, energiától lüktető várakozássá, hogy még amikor betettem a mosógépbe a ruhákat, és vékony réteg szappanpelyhet szórtam rá, akkor is tudtam, hogy a napom másképpen alakul majd, mint ahogyan általában szokott egy ilyen háztartásbeli anyának, mint én.

Most a helyi borbárban vagyok, és Erinre várok. Megbeszéltük, hogy itt találkozunk a Happy Hour alatt. Kint ülök az egyik asztalnál, a napfény megcsillan a pohár pezsgőmön, az íze vajas és csípős a nyelvemen.

Ma reggel itt alig három fok volt, ám késő délutánra felkúszott huszonhatra. Ez az első meleg tavaszi nap, ezért maximálisan kihasználom, kiültem hát ide.

Az iPhone-omon böngészek, a Facebookot görgetem, de nem látok semmi érdekeset. Tele van iskolába visszatérős fényképekkel, pedig már bőven benne vagyunk a márciusban. Végeérhetetlen. „A második osztály 63. napja!” Vagy „Lassítsátok le az időt! Olyan gyorsan felnőnek!” Az ilyen posztok láttán mindig elfintorodom, és képtelen vagyok rávenni magam, hogy én is ilyet töltsek fel. Leteszem a telefonomat az asztalra, kinyújtom meztelen lábamat, hagyom, hogy a nap felmelegítse.

Olyan jó érzés végre szoknyában lenni! Nem is emlékszem, mikor volt rajtam utoljára szoknya, mikor tűztem fel a hajam csinos, laza kontyba. Reméltem, hogy divatos vagyok, de csak úgy lazán. Madártoll alakú ezüst fülbevalóm a nyakamat csiklandozza, amikor körbenézek a tömegben, remélve, hogy rögtön észreveszem őt, amikor megjelenik.

Ma reggel, amikor minden megváltozott – és ami miatt most itt vagyok, és nem a vacsoraasztalnál Grahammel és Jackkel, azt nézve, hogy Jack egy ropogós kenyérvéggel itatja fel a spagettiszószt, amely imádni való, narancssárga csíkokat hagy angyali arcán –, éppen befejeztem a reggeli futásomat a házunk közelében lévő erdőben. Beléptem a hátsó ajtón a házba, levettem teljesen átizzadt futónadrágomat, amely a combomhoz tapadt, és inkább visszavettem kényelmes flanelpizsamámat. Itt hideg van. Nem annyira dermesztően, mint Chicagóban, de a párás levegőtől másképpen érzékelem a hideget, amikor jeges mancsa közé kaparint, és nem enged.

Még mindig reszketek, úgy tipegek a konyhába, és forrósítok fel egy kis tejet a mai második lattémhoz. Összedörzsölöm a tenyeremet, próbálok felmelegedni.

Az itthoni irodámban bekapcsoltam a laptopot – az irodám igazából csak egy kis sarok a hátsó nappaliban –, és már éppen be akartam írni a Facebook-jelszavamat, amikor hangos dörömbölést hallottam a bejárati ajtón.

Úgy gondoltam, a FedEx-futár az, és egy újabb online rendelést hoz ki. Talán egy doboz Illy eszpresszót – a kedvencünket –, amit régen a városban vettem egy boltban, vagy talán egy garnitúra lime-zöld díszpárnát, amit már nagyon régóta várok. Ebben a városban nagyon nehéz szép textíliát kapni, és az utóbbi időben a fejembe vettem, hogy a házam úgy fog kinézni belülről, mint egy álomotthon a Pinteresten, vagy egészen pontosan, ahogyan Margot otthonát elképzeltem.

Kívülről csak alig láttam belőle valamit a közös barátaink Facebook-fényképein, ám ma reggel mindez megváltozott, amikor meghívott a világába.

A hangos dörömbölést az ajtócsengő berregése követte, majd gyors kopogás, ezért felugrottam, és a bejárati ajtóhoz szaladtam. Az utcánkban lakó Mrs. Murphyt találtam ott. Már megint. Kitartó. Amióta ideköltöztünk, legalább hetente egyszer talál valami ürügyet arra, hogy átjöjjön.

– Üdvözlöm, kedvesem! – mondta, és durván felém tolt egy láda pirosló grépfrútot.

– Nagyon köszönöm, Mrs. Murphy! Csodásak.

A vállam mellett nézegetett befelé, a nyakát nyújtogatta, nyilvánvalóan arra várt, hogy behívjam. Én viszont csak álltam ott a hideg, csípős szélben reszketve, műmosollyal az arcomon.

– Nos akkor – szólaltam meg gyorsan, mielőtt esélye lett volna bármivel is kitölteni a csendet –, jobb, ha beviszem ezeket a gyönyörűségeket! – Lehajoltam, és elvettem tőle, majd egy gyors puszit nyomtam az arcára. – Olyan kedves magától, hogy ránk gondolt! Jack és én hamarosan beugrunk, ígérem!

– Ó, annak nagyon örülnék! És Erin annyira boldog, hogy visszajöttél. Mindent elmesélt nekem. – Még egy mosolyt villantottam felé, aztán megfordultam, becsuktam az ajtót, és visszamentem a házba.

Újra leültem a laptop elé, és befejeztem a bejelentkezést. Azonnal észrevettem a piros számmal virító új értesítéseket, amelyek láttán mindig izgalom fogott el. Sajnos manapság nem sok minden történt.

Janis White reagált egy fotóra, amit megosztottál.

A „reakció” egy szívecske volt, Jack egyik fényképére, amit tegnap osztottam meg, ahogy borzas hajjal, leizzadva ül egy hintán.

Angela Cline hozzászólt a bejegyzésedhez.

Ugyanahhoz a bejegyzéshez. Imádom ezt a kisembert.

Nekem azonban a harmadik értesítéstől forrósodott fel az arcom és dobbant meg a szívem.

Margot Banks és te mostantól ismerősök vagytok.

Margot Banks. A kelet-texasi híres Banks család tagja, akiknek generációkra visszamenőleg még a bőrük alatt is az olajból származó pénz van.

Múlt héten végül beadtam a derekam, és ismerősnek jelöltem Margot-t, miután hónapokon keresztül nézegettem a fényképeit a Facebookon. A fiókja privátra van állítva, én azonban végigkattogtattam a fényképeit – azokat, amelyeket a közös barátaink, például Erin tettek fel, és Margot meg van jelölve rajtuk. Teljesen lenyűgözött.

Ittam egy kortyot, éreztem, ahogy a meleg szétterjed a mellkasomban, és most, hogy már ismerősök lettünk, elkezdtem megnézegetni az ő fényképeit.

Margot egy elegáns étteremben, hollófekete haja tökéletes frizurára vágva. Épp az álla vonaláig ér. Hátradől a bokszban, karcsú, izmos lábát keresztbe teszi. Vörös rúzzsal kifestett ajkát kissé szétnyitja, mintha hívogatna. Félig lehunyt, füstszürke szemében halvány, gúnyos mosoly bujkál. „Hálószobaszem”, ahogy Graham nevezi az ilyet.

Rákattintottam egy másik fotóra: Margot csillogó vörös estélyi ruhában egy jótékonysági bálon, vagy valami hasonló eseményen, amit bizonyára az ificsapatnak rendeztek. Hátulról van megvilágítva. Szép ívű válla csupasz, kreol bőre makulátlan. Az arcán ugyanaz a gúnyos mosoly játszik, mintha a kamerát gúnyolná.

Ezután a posztjaira tértem át, és azok között keresgéltem. Találtam egyet múlt keddről, amikor a helyi borbárban volt. A poszt alatt az a felirat állt: kedd Happy Hour Chinónál – OLYAN jó móka! Lejjebb görgettem, és láttam egy hasonló bejegyzést az előző keddről, ezért elővettem a telefonomat, és küldtem Erinnek egy üzenetet:

Van kedved ma este egy Happy Hourhöz?

Egy másodperc sem telt el, máris láttam, hogy Erin választ ír. Erin mindig elérhető volt, szilárd, megbízható, és olyan lelkes, mint egy kamasz fiú a szalagavató estéjén.

Ju-húúúúú! Igennnnnn!

A válaszát egy pezsgőspohár-emoji követte. Visszaküldtem neki egy felemelt hüvelykujjat, amely általában véget vetett végeérhetetlen üzenetáradatának.

Visszatértem Margot fényképeihez, és rákattintottam még egyre. Ezen Margot a ház előtti pázsiton állt, fekete wrap ruhában, a karját két gyereke köré fonta, akik úgy néztek ki, mintha egy Renoir-festményről léptek volna le.

A tekintetem mély dekoltázsára tévedt, amelyben egy kevés látszott a melléből is. Egy gyémánt lógott a nyakában egy láncon, közvetlenül a melle fölött. Ránagyítottam, és rémületemre a Facebook azt kérdezte: „Kit akarsz megjelölni?”

Pánikba estem, és bezártam a képet. Úgy éreztem magam, mint akit rajtakaptak, hogy pornót néz. A latte kiabálni kezdett a hólyagomban, ezért felálltam, és kimentem a mosdóba. Ránéztem az órára, és láttam, hogy egy óra eltelt.

* * *

Már javában a második pohár pezsgőmet iszogatom, mire Erin megérkezik. Ronda barna-fekete öltözékben, ziláltan, lihegve, a haja vonalánál verejtékcseppek gyöngyöznek.

– Bocsi, hogy késtem! – Leül egy székre, leteszi maga mellé nagy, anyukás táskáját. Esetlen szandált visel, és hirtelen egy kicsit szégyellem, hogy együtt látnak vele. De jobb, mint egyedül lenni. Ráadásul kedvelem őt. Őszintén. Megbízhatóan mindig vidám, úgy vigyorog, hogy kilátszik a fogsora, és annyi energia van benne, mint egy kisgyerekben. Gyűlölöm, amiért ezt gondolom, amiért így ítélkezem fölötte, de miután egy évtizedet töltöttem az életstílus-magazinok világában, akaratlanul is a sekélyes dolgok felé vonzódom. Szeretnék ettől megszabadulni, magam mögött hagyni.

A pincér odalép az asztalunkhoz, hogy felvegye a rendelésünket.

– Igyunk közösen egy üveggel? – kérdezem.

– De még mennyire! – ragyog rám Erin.

Chardonnay-t rendelünk, amely most újdonság a Happy Hour ajánlatában, Erin pedig elkezdi hosszas monológját.

– OLYAN nagy szükségem volt már erre! Mattie ma igazi zsarnok volt – mondja, és lenyalt haját a füle mögé simítja. Mattie… a Matilda becézése… Erin ötéves kislányának neve, aki egy kis méregzsák, egy csodálatos, göndör barna hajú gyermek. Imádom.

– Ma reggel azzal indított, hogy miniszoknyát akar felvenni… és tudod, hogy erről szó sem lehet…, aztán mire elindultunk volna az iskolába, úgy felhúzta magát, hogy legszívesebben kiszúrtam volna a saját szememet egy vajazókéssel!

Erin egy rakás civil szervezet igazgatótanácsának tagja – a gyerekmúzeumé, a helyi könyvtáré –, a férje pedig egy mackós típusú ember, otthonról dolgozik, weboldalakat készít. Erin is tud otthonról dolgozni, önkéntes munkát végez, és neveli Mattie-t.

A pincér megáll az asztalunknál, és teletölti a poharainkat. Erin minden egyes pohár után egyre élénkebb, és csak mondja és mondja és mondja. Én a megfelelő helyeken bólogatok, de azon kapom magam, hogy már nem tudok odafigyelni rá. Folyton az utcát lesem, mikor pillantom meg Margot-t, és közben titokban a Facebookot nézem a telefonomon.

Mire észbe kapok, már egy óra is eltelt, és az esti égbolt besötétedett körülöttünk. Margot-nak se híre, se hamva, én pedig csalódottabb vagyok, mint kellene.

EGY HÉTTEL KÉSŐBB

2

2018. március 20., kedd

A kocsiban ülök Grahammel, és a Banks-birtokon rendezett partira tartunk. A keze meztelen térdemen nyugszik. Csábítóan fest egyszerű, szürke sportzakójában és ropogós, fehér pólójában.

Miután ma délelőtt feltúrtam az egész szekrényemet, és egy kupacba dobáltam a földön a régi ruhákat és szoknyákat, végül egy tavaszi zöld fűzős ruha mellett döntöttem spárgatalpú vászoncipővel. Elég hétköznapinak néztem ki, ezért a biztonság kedvéért még felvettem egy rubin lógó fülbevalót hozzáillő nyaklánccal.

Felvillanyozva érzem magam, mint a régi időkben, mintha egy galéria megnyitójára tartanánk Chicagóban. Graham kezére teszem az enyémet, és megszorítom.

A Banks-birtok a Castle Hillen áll Mapleton legrégibb részén. Az utcákon csupa 1920-ban épült kúria sorakozik egymás mellett, mind az olajárrobbanásból maradt itt. Margot apósának háza messze a legnagyobb közöttük, és amikor behajtunk a fekete vaskapun, egy hosszú, kanyargós kocsifeljárón jutunk el a füves lejtőn a kétszintes koloniál házhoz, amely úgy terül el, mint egy ültetvényes ház.

Régi, göcsörtös tölgyfák állnak a buja, zöld pázsiton, az ágaikon fehér fényfüzérek világítanak. A kocsi kerekei csikorognak a kavicson, majd megállunk a ház bejárata közelében a betonozott, kör alakú felhajtón.

Egy magas, fehér szmokingos parkolófiú nyitja ki nekem az ajtót.

– Jó estét, hölgyem! – üdvözöl, és a kocsitól a pázsithoz vezet. A fülledt éjszakai levegő balzsamként simogatja a bőrömet a kocsi hideg klímája után, és szinte érzem, ahogy begöndörödik a hajam. Graham megkerüli az autót, belekarolok, és a ház mögé vezet, ahol a parti már javában folyik.

A hátsó udvar még nagyobb, mint az első, mindenfelé óriási tölgyfák állnak, és azoknak az ágain is tündérfények ragyognak. Körülbelül száz ember beszélget kisebb csoportokba verődve – többnyire idős hölgyek a legszebb ruháikban –, ezért egy pillanatra kínosan érzem magam szerény öltözékemben. Aztán megpillantom Erint a bárpultnál néhány ember társaságában. Fehér szoknyát visel egyszínű kék kötött felsővel, és a férjével, Ryannel beszélget, valamint néhány világos vászonnadrágos és rövid ujjú inges fickóval.

A ház hátsó lépcsőjén egy vonósnégyes játszik, a csellista erőteljesen fűrészeli a hangszerét. Több tucat fehér szmokingos felszolgáló járkál körbe a tömegben, ezüsttálcákon előételeket kínálnak a vendégeknek. Az egyik szmokingos, magas, széles vállú férfi egy magnóliafa alatt áll a terasz sarkán, és osztrigát bont ki.

– Hát megjöttetek! – szólal meg Erin. A hangján már hallatszik, hogy ivott. Egy mentalevelekkel és jéggel teli ónbögrét tart a kezében, úgy rázogatja maga előtt, mintha dobókockák lennének benne.

– Hozol nekem még egyet, Ryan? És egypárat a barátainknak is! – Ryan int nekünk, aztán a bárpult felé fordul.

– Totális cirkusz, nem igaz? – kuncog Erin, és az erősen kisminkelt, idős hölgyek felé bök a bögréjével. A leheletén bourbont és mentát érzek. – De az ennivaló? Az állati jó!

Úgy döntök, hogy kedvelem becsípetten, mert így viccesebb.

– Kér egy homáros tekercset? – kérdezi tőlem egy pincér, mire én leveszek kettőt a tálcájáról. Az egyiket bekapom, a másikat Grahamnek nyújtom. Nem vacsoráztunk, csak gyorsan bekaptunk ketten egy szendvicset a reggelizősarokban, miközben Jack a lábunk között szaladgált, mi pedig éppen a bébiszitterrel beszéltünk, utasításokat adtunk neki. Megkordul a gyomrom, ekkor azonban Ryan átnyújt egy pohár mentolos hideg puncsot. A bögre külseje izzad.

Belekortyolok. A cukros, mentolos íz bevonja a számat, és olyan édes, hogy a bourbon nem is égeti a torkomat, amikor lecsúszik. Mohón megiszom az egészet, aztán rendelek még egyet.

– Graham, ha meglátod valamelyik tálcán a rákfasírtot, akkor szerezd meg az összeset! – tanácsolja neki Erin. – Eszméletlenül finom!

Graham az Erinéhez emeli a poharát, és koccint vele, majd tósztot mond:

– Az eszméletlenül finom rákfasírtra!

– Éljen, éljen! – szól közbe Ryan, és mindannyian megemeljük a poharunkat.

A pincér ekkor mintegy parancsszóra megjelenik, és hatalmas tálcán az imént említett rákfasírtot hozza. Graham többet is levesz róla, és körbeadja. Betömök egyet a számba (tényleg eszméletlenül finom), majd elveszek még egyet Grahamtől, remélve, hogy az étel felszívja az alkohol egy részét, amely már így is kavarog az ereimben.

A nap halványodni kezd a fák vonala fölött, barackszínre és narancssárgára festi az eget, miközben beesteledik. A buli egyre bensőségesebb és elevenebb.

A vonósnégyes abbahagyja a játékot, helyette Katy Perry harsog a hangszórókból a DJ fülkéjéből. Tücskök ciripelnek, az emberek már olyan hangosan beszélgetnek, hogy gyakorlatilag kiabálnom kell, hogy mások is hallják, amit mondok.

Szétnézek a tömegben, próbálom megtalálni Margot-t, de nem látom sehol.

– Hol van a női mosdó? – kiáltom Erinnek.

– A fürdőház mellett. Van egy nyavalyás fürdőház! – kuncog, és egy alacsony épületre mutat a medence mellett, amely akkora, mint egy kisebbfajta tó.

Mielőtt elindulnék, Graham egy pohár pezsgőt nyom a kezembe, a buborékok felszállnak a pohár aljáról, és a kézfejemen pattognak. Elindulok a tömegben, kicsit zúg a fejem és szédülök, a lábam bizonytalan magas, teletalpú szandálomban.

A medence egy palakék oázis szürke járdalapokkal körbevéve. Megkerülöm, és a fürdőház felé veszem az irányt, amely előtt túl erős parfümtől illatozó nők hosszú sora kígyózik. Elfoglalom a helyem a sor végén, a kezemben tartom a poharat, miközben lassan araszolok előre. Már éppen én következnék, hogy belépjek a szépen kivilágított helyiségbe, amikor csilingelő nevetés üti meg a fülem a sarkon túlról.

Kilépek a sorból, és az épület mögé sétálok.

Ott van Margot, a lambériázott falnak dőlve áll, a kezében pezsgőspohár himbálózik. A szívem a torkomban dobog. Rövid és áttetsző szürkésbarna sifonruhát visel, a lába ragyog a fürdőházból kiszűrődő fényben. Előrébb lépek néhányat, és látom, hogy három nő veszi körül, akiket felismerek a Facebookról.

A másik lábamra helyezem a testsúlyomat, szeretném, ha Margot észrevenne, de úgy tűnik, azok a nők – szintén tántorognak, és – áthatolhatatlan falat vonnak köré. A tenyerem nyirkos az izzadságtól, ostobán érzem magam, hogy itt állok a körükön kívül, ezért megfordulok, hogy elmenjek. Ám ekkor meghallom Margot hangját.

– Ne is törődj velünk, csak az anyósom elől bujkálok – búgja.

A másik három nő megfordul, végignéz rajtam, a tekintetük a cipőmtől felfelé halad egészen a nyakamig. Úgy vélem, elismerő véleményt alkotnak, mert megnyitják a kört, és oldalra húzódnak. Egy nagymellű, vonzó, barna hajú nő széles mosolyt villant rám. Mellette egy széles vállú, megtermett nő áll egyszerű fekete ruhában. Callie Jenkins. Margot legjobb barátnője a Facebook szerint. Vállig érő fagyosszőke haja olyan frizurára van vágva, mint a leányszövetségi viseletek, a tekintetében nyoma sincs a mosolynak, miközben végigmér.

A harmadik egy apró termetű nő vállpántos fehér ruhában, a karját a dereka köré fonja, és egy egyszerű fekete kézitáskát tart a kezében. Szép nő koromfekete hajával és élénkkék szemével, de amolyan jelentéktelen módon. Macskaszem alakú szemüveget visel. Kimért, ám a felszín alatt ott vibrál benne a szexualitás, mint egy könyvtárosnő egy pornófilmben.

– Megtöltsem a poharadat? – Margot elővesz egy pezsgősüveget a lábánál álló jeges vödörből.

– Naná – válaszolom, bár már szédülök. Teletölti a poharamat.

– Az én nevem Tina! – mondja a barátságos, barna hajú nő, és hevesen kezet ráz velem.

– Sophie. Sophie O’Neill – válaszolom. – Örülök, hogy megismertelek.

– Én pedig Jill vagyok. Jill Simmons – lép előre az apró termetű, fekete hajú nő, és kecses kezét az enyémbe teszi.

Callie csak áll ott, mint egy faszent, amíg Margot oldalba nem böki, és oda nem súgja neki:

– Viselkedj!

– Callie – mondja a nő, és felém nyújtja vaskos karját. A tenyere nyirkos, a kézfogása erőtlen.

– Én egyébként Margot vagyok – mondja Margot, füstös szeme az enyémbe mélyed, a hangja bársonyos. Próbálom megállapítani belőle, hogy felismer-e, kíváncsi vagyok, megismer-e a Facebookról, de úgy viselkedik, mintha még soha nem látott volna. – Ez itt a férjem szüleinek háza. Ez pedig a mi búvóhelyünk – kuncog.

Mindannyian várakozva néznek rám, ezért igyekszem kitölteni az űrt.

– Én most költöztem ide. – A hangom recseg, reszket, és alig hallatszik.

– Én is! – feleli Tina.

– Nem is igaz! – horkan fel Margot.

– Jól van, oké, annak már két éve – magyarázza Tina buja hangon. – De én Fort Worth-i vagyok, nem itt születtem, mint ezek a lányok.

Körülnézek, és rájövök, hogy ők is ugyanúgy becsíptek, mint én. A számhoz emelem a poharat, és belekortyolok. A pezsgő csiklandozza a torkomat, és felperzseli még mindig üres gyomromat.

– Szóval honnan jöttél? – kérdezi Tina. A fülcimpájában gyémánt bedugós fülbevaló csillog.

– Chicagóból. Vagyis Chicago mellől.

– Mivel foglalkoztál ott?

– Egy magazinnál voltam az életmódrovat szerkesztője. – Amikor ezt mondom, észreveszem, hogy Margot felém hajol, és még élénkebben figyel.

– Tudjátok, én voltam a felelős a celebekkel kapcsolatos cikkekért, a művészeti témájú írásokért, meg ilyesmi – magyarázom.

Margot tekintete az enyémbe fúródik. Az ujjával végigsimítja a borospohara peremét.

– Ez olyan klassz! És hogy kerültél ide? – kérdezi, és az orrát ráncolja.

Mindannyian felnevetnek. Margot megfogja a pezsgősüveg nyakát, és újratölti a poharamat.

– Amikor középiskolába jártam, két évig itt laktam. A harmadik és a negyedik évben. És tetszett. Jó itt élni, nem? – kérdezem, majd iszom még egy nagy kortyot. Egyszerre hízelgő és nyugtalanító hirtelen a figyelme középpontjában lenni.

A nap már lement, de az este még mindig meleg, a levegő fülledt. Az egyik vállam elé simítom a hajam, próbálom lehűteni a nyakam.

– Eeeeeelmegy – feleli Margot elnyújtva –, de azért ez nem Chicago.

Callie megsimogatja a nyakában lévő gyöngysort, kitartóan engem néz, a másik kezét a csípőjén nyugtatja.

– Szerettem volna lelassítani, és kiszakadni a nagyvárosból. Van egy gyerekem, a férjem építészmérnök, és jó állást talált itt. Körülbelül hét hónapja lakunk már Mapletonban.

Megfordulok, a szememmel Grahamet keresem. A bárpultnak támaszkodva áll, Erin szögezi oda. Minden bizonnyal az egyik végeérhetetlen történetét meséli neki. Graham tekintete azonban érdeklődő és meleg, a fejét kissé oldalra hajtja, úgy hallgatja. A frizurája még mindig tökéletes, a mosolya még innen is döbbenetesen vakító.

– Ő az? – kérdezi Margot és Grahamre mutat.

Bólintok.

– Annyira jóképű! – jegyzi meg oldalra kitolt csípővel, és még mindig őt nézi.

Összerándul a gyomrom. Valamiért felvillanyoz a gondolat, hogy jóképűnek tartja a férjemet.

A tekintetem a ruhája szegélyére siklik. A combja tökéletes. Képzelem, milyen sok órán keresztül csinálhat kitöréseket mindennap.

Jill táskájában hangosan megszólal a telefonja. Elhúzza a cipzárját, és a fűre önti a táska tartalmát.

– Istenem, te már részeg vagy! – kiáltja Margot.

– Minden rendben – feleli Jill, majd lehajol, és a fűben keresgél. – Haza tudok támolyogni innen.

Feláll, a telefonját tartja a kezében. Hozzám fordul.

– Két sarokra lakom innen. – A telefonnal a mögöttünk lévő sötét erdőre mutat, majd feloldja a képernyőt.

– Na, ezúttal kinek hiányzol? – ugratja Margot.

Jill a képernyőre néz, és összehúzza a szemöldökét.

– Alex az. Tudni akarja, hogy péntek este együtt vacsorázunk-e. Ah! Tudja, hogy a péntek a tiétek, lányok. – Előregörnyed a válla, miközben választ ír.

– Ezen a héten valami mást akarok csinálni – jelenti ki Margot.

– Én benne vagyok – feleli Tina, csókos szája ördögi mosolyra húzódik.

Callie Margot felé mozdul, megfogja a vállát, és a fülébe súg valamit.

– Nem baj – sziszegi Margot Callie-nak, és lerázza magáról a kezét, majd a csoport felé fordul. – Szerintem meghívhatnánk őt is.

Jill felnéz a telefonjából, kifújja a levegőt, és felfújja a frufruját. Fogalmam sincs, miről beszélnek, de mindannyian engem néznek.

– Szerinted elmondhatjuk neki? – kérdezi Margot Tinától.

Tina megvonja a vállát, ragyogó mosolya a szemében is tükröződik.

– Szerintem nincs akadálya. Úgysem ismer senkit a városban.

Callie összehúzza a szemét, úgy néz rám, Margot azonban kettőnk közé lép. Hozzám hajol, és halkan odasúgja nekem:

– Egy titkos klub tagjai vagyunk. Egy lövészklubé. – A lehelete megrázza a nyakamat, mint az elektromos áram.

– Kivétel nélkül minden péntek este elmegyünk a tóparti házamba, és agyaggalambra lövünk, vagy néha céllövészet tartunk. Kiengedjük a gőzt. – A nyakam lángol, a szám kiszárad.

– Van kedved csatlakozni hozzánk?

Gépiesen bólogatok, bármit hajlandó vagyok megtenni, amit csak kér.

– Akkor pénteken találkozunk – mondja, és elfordul tőlem. – Muszáj visszamennem, és megmutatni magam – teszi hozzá hátranézve, aztán elindul a tömeg felé, a három nő szorosan a nyomában követi.

* * *

Miközben a parkolófiút várjuk egy tündérfénnyel feldíszített tölgyfa alatt, amelynek olyan vastag ágai vannak, mint egy újszülött lába, Graham a pénztárcájában kutat, hogy borravalót vegyen elő. Erin ellép Ryantől, odajön hozzánk, és félrehúz.

– Észrevettem, hogy Margot-val és a barátnőivel beszélgettél egy ideig – mondja. A hangjában nyoma sincs a féltékenységnek. A tölgyfa sziluettje feketének tűnik a kékeslila éjszakai égbolt előtt. – Meglepett – folytatja. Korábbi becsípettsége láthatóan elmúlt, az arcán aggodalom tükröződik. – Muszáj figyelmeztetnem téged. – Közelebb hajol, mintha nem akarná, hogy más is meghallja. – Légy óvatos! Margot Banks nem jó ember.

EGY HÉTTEL KORÁBBAN

3

Jelen

2018. március 14., szerda

Citromsárga fény szűrődik be a reluxák között. Túl sok. Elaludtam. Ránézek az órára – háromnegyed nyolc. Felülök az ágyban, a nyelvem vastag, és kiszáradt mindattól, amit tegnap este Erinnel ittam a borbárban. Tompa fájdalom lengi körül a fejem, mint valami glória.

Kikászálódom az ágyból, és elindulok a folyosón. Graham és Jack már a napfényes konyhában vannak, Jack a reggelizőasztalnál ül, és a pirítósával törli fel a tányérjáról a szőlőlekvárt. Graham a vágódeszka fölé hajol, almát szeletel Jacknek ebédre. A haja még mindig vizes zuhanyzás után, egy nedves tincs a homlokába lóg, és ettől kisfiúsan jóképűnek tűnik.

A szívem elolvad a látványtól.

– Jó reggelt, napsugaram! – üdvözöl, és tréfás mosolyt küld felém.

Már aludt tegnap este, amikor bebújtam mellé az ágyba, és odasimultam meleg testéhez.

Készített nekem egy friss lattét, és most felém csúsztatja a konyhapulton. Istenem, imádom ezt az embert! Gyakran eltöprengek rajta, hogyan sikerült egy ilyen végtelenül jó természetű, megbízható férfit találnom. A tenyerembe fogom az arcát, és futó csókot lehelek az ajkára. Jack odatotyog hozzánk, ragacsos kezével átfogja a lábam, ezért lehajolok és megcsiklandozom, mire felkacag.

– Majd én elviszem őt – mondja Graham.

– Biztos vagy benne?

– Persze. Már így is egy kicsit késésben vagyunk. A te frizurád pedig határozottan nem áll készen a templomhoz. – Elvigyorodik és rám kacsint, majd felkapja Jacket, és a hátsó ajtó felé indulnak. Egyforma szőke hajuk ugyanúgy libeg.

Én a lattémat kortyolgatom, bár igazából inkább vízre lenne szükségem, ezért kiveszek egy vizespoharat a szekrényből, és megtöltöm a csapnál. Az itteni életben az az egyik legjobb, hogy a város ivóvize tiszta és friss. Felhajtom az egész pohárral, mielőtt elindulnék a reggeli futásomra.

Itt melegebb van. Az égen nincs felhő, süt a nap, ezért leveszem a kapucnis pulcsimat, és a derekamra kötöm. Végigfutok a magas emelkedőn, aztán az ösvény felé sétálok. A szomszéd kerítését teljesen benőtte a lonc, ma csodálatosan virágba borult, és olyan illatot áraszt, mintha cukorízű lenne a levegő.

Néhány házzal arrébb látok egy idős hölgyet, aki mindig odakint van, és a virágágyását gondozza. Legalább kilencvenéves, mégis itt van, a frissen felásott föld fölé görnyed, és rózsaszín tulipánokat ültet. Felemeli apró, piros kesztyűs kezét, ezért visszaintegetek neki.

A környék régi, a hatalmas telkeken 1960-as években épült, ranch-stílusú házak állnak. Én magamban úgy nevezem, hogy nagymama típusú házak.

Természetesen, amikor megvettük a miénket (a Sycamor Drive 509.-ben), Graham és én fel akartuk újítani, ezért kivettük az alumíniumablakokat, és a helyére olyan, zsanérokkal nyitható ablakokat tettünk, amiket a nászutunkon láttunk Dél-Franciaországban.

Lekapartuk a mennyezet rapcsos festését, felszedtük a borsózöld szőnyegpadlót, és helyette csillogó tölgyfa padlót tettünk le. A külső téglákat palaszürkére festettük (eredetileg narancssárga és barna volt), a házat pedig a türkiz és a fekete kombinációjára színeztük.

Én azonban szeretem ezeket a régi otthonokat, amelyek megőrizték régies stílusukat, valamint a csendes utcát, ahol hallani lehet a madarak énekét. Vagy egy locsolókanna csilingelését. Olyan hangokat, amelyeket Chicago külvárosában már régen nem.

Többek között ezért is költöztünk ide. Hogy lassítsunk. Hogy elszakadjunk a nagyvárostól. És az ilyen reggeleken, mint ez is, úgy érzem, talán minden jól alakul.

Eszembe jut az a forró, bágyadt nap múlt nyáron, amikor végül elegem lett, és úgy döntöttem, hogy el kell költöznünk Evanstonból.

Egy parkban voltunk a városközpont közelében. Graham piknikasztalt keresett – mind foglalt volt –, én pedig a kis hintán löktem Jacket. A repedezett gumiülőke meleg volt a kezem alatt.

Felnéztem, és rájöttem, hogy csupa skinny farmer vesz körül minket, és mindegyiket férfi viseli. Ezenkívül mindegyik emberen vagy bebújós mokaszin vagy alacsony szárú tornacipő van. A hajuk már őszült, a kezük automatikusan kapta elő az iPhone-t, hogy megnézzen rajta valamit. A nők mind márkás ruhában mászkáltak. (Imádom a szép ruhákat, na de szombat délelőtt? Mesterkéltnek éreztem.) Mindenki imádta a Starbucksot, és elszántan próbált boldog lenni. A szülők a gyerekek nyakába lihegtek, és láthatóan kimerültek voltak.

Hol volt az én vad gyerekkorom? Amikor csapatostul, szabadon szaladgáltunk a környéken, várat építettünk az erdőben? És ha a szülők ott voltak a közelünkben – mondjuk, egy szülinapi bulin valakinek a kertjében –, akkor összegyűltek, koktélokat iszogattak, és a saját dolgaikkal törődtek. Nem lesték a gyerekük minden egyes mozdulatát, mint a vérszomjas szúnyogok.

Besokalltam. Ránéztem Jackre, és azt akartam, hogy neki más legyen.

Azt hittem, az lesz a megoldás, ha ide költözünk.

A texasi Mapletonba. Egy ötvenezer fős városba, amely elég kicsi ahhoz, hogy időnként otthonos legyen, de ahhoz már elég nagy, hogy speciális fűszereket is lehessen kapni. Gyors, másfél órás autóútra Dallastól keletre, viszont egy fenyőerdő közepén, így olyan, mintha egy világ választaná el a külvilágtól. Ráadásul az anyám véget nem érő utazásai során ez egy kétéves megálló volt.

Az anyám, Nikki Jones. Mobil sürgősségi ápolónő, akinek minden kikötőben van egy pasija.

Hosszú szőke haj, pimasz természet. Folyamatosan barna a szoláriumoknak köszönhetően. Jelenleg San Diegóban állomásozik, és egyértelműen közölte, hogy ő csak az a szünidei/FaceTime típusú nagymama akar lenni. Részemről rendben. Sőt még örültem is neki.

A legutolsó szelfit néhány héttel ezelőtt küldte: Nikki amerikai zászlós zsinóros bikiniben. Átadtam a telefont Grahamnek, és a szemem forgattam.

– Jóságos ég, megcsináltatta a mellét? – kiáltott fel.

Kikaptam a kezéből a telefont. Alaposabban is megnéztem Nikki feszes mellét. Nos igen, megcsináltatta. Rákattintottam a fotóra, és megnyomtam a törlés gombot.

Apám ötéves koromban hagyott el minket, az emléke illatok és hangok formájában égett az emlékezetembe: nikotintól sárga, széles kezének mindig tölgyfa- és dohányszaga volt, mély bariton hangja csábító ígéreteket mondott, amelyeket ritkán tartott be. Gyerekkoromban azonban leginkább a hiányát éreztem, azt az űrt, amit az anyám folyamatosan mindig egy új férfival próbált betölteni.

Mapleton a középiskola utolsó két évében volt az otthonunk. Éppen a harmadik osztály elején érkeztünk ide, kibéreltünk egy újabb semmitmondó házat ugyanolyan jellegtelen bútorokkal, és amikor Nikki (nem is emlékszem, hogy valaha is szólítottam-e anyának) nyugtalan lett nem sokkal az utolsó évem vége előtt, könyörögtem neki, hogy maradjunk még egy kicsit, hadd érettségizzek le. Már barátokat is szereztem itt. Például Erint, akivel geometriaórán ismerkedtem meg, és egyike volt annak a néhány lánynak, akik szóba álltak velem.

Az ember azt hihetné, hogy egy ilyen gyerekkor után teljesen szétestem, valójában azonban éppen ezért vágytam mindennél jobban a stabilitásra. Így amikor alig hat hónappal a megismerkedésünk után Graham fél térdre ereszkedett előttem egy chicagói ír kocsma előtt, és megkérdezte, hogy leszek-e a felesége, boldogan azt kiáltottam, „Igen!” Jobban mondva inkább sikítottam, mert már kellemesen becsíptem a harmadik korsó sör után. Boldogan lettem kukoricán élő, kansasi családjának része, a vidám és nagyon katolikus O’Neill klán tagja.

És még mindig boldog vagyok. Bár talán anyám örökmozgó természetéből is örököltem valamit.

Talán ezért vagyok olyan nyughatatlan.

4

Most már az ösvény kezdetén vagyok. A fák olyan magasak, az út pedig olyan keskeny, hogy úgy érzem, mintha egy barlangba lépnék be. A hőmérséklet öt fokot csökken, a fenyők felső ágai összefüggő lombkoronát alkotnak, és kizárják a napfényt.

Leoldom a derekamról a pulóveremet, és felveszem, majd kocogni kezdek. Az ösvény több kilométer hosszú, dél felé tart, és tágas, szép rendben tartott hátsó udvarok mellett vezet el. Észak felől sűrű erdő határolja. Ez nem a klasszikus Texas – a sok ökörrel és a poros farmokkal –, ez Kelet-Texas sűrűje.

Lefutok a dombon. A vádlim és a tüdőm égni kezd, de megyek tovább, kitartóan futok, amíg el nem érek körülbelül másfél kilométerre. Amíg oda nem érek a kedvenc hidamhoz, amely egy tiszta vizű, sekély patakon ível át. Ott megállok, előrehajolok, több mély lélegzetet veszek, beszívom a sűrű, párás levegőt.

A patak mohával borított sziklákon csobog, a partján kisgyerek nagyságú páfrányok nőnek, a leveleikről csöpög a víz. Ez a hely ősi, sőt talán még szent is. Számomra pedig igazi luxus a mesterséges, beton futópályák után, amelyek Evanstonban, a régi házunk mögött vezettek.

Természetesen ezt az ösvényt is ember alkotta, de olyan régen öntötték már a fekete aszfaltot, hogy olyan érzés, mintha a föld része lenne. A felülete repedezett és hepehupás, mint egy idős ember arca.

Ma reggel egy lelket sem láttam ezen az ösvényen, ami egyáltalán nem szokatlan. Néha összefutok egy-két kocogóval vagy egy ideges dadával, aki pufók újszülöttet tol a babakocsiban, többnyire azonban csak az enyém ez az út.

– Biztos vagy benne, hogy biztonságos odakint egyedül? – kérdezi tőlem rendszeresen Graham.

Ilyenkor mindig emlékeztetem, hogy Chicagóban késő este egyedül utaztam a magasvasúton, amikor egy rendezvényről mentem haza.

– Tökéletesen biztonságos – nyugtatom meg mindig. – Csak én vagyok ott, meg a madarak.

Az ösvény ráadásul gazdag forrása az Instagram-képeimnek is @lelassultélet, habár jelenleg eléggé elhanyagoltam, már régen nem tettem fel semmit. Ma reggel viszont kedvem támad fotózgatni az iPhone-ommal: a vadszederbokrot, amely a kis hidat fojtogatja, a gesztenyebarna fenyőtörzsön kopogtató harkályt, és gondolatban már ki is találtam a kulcsszavakat (#erdőterápia #természetfotózás #imádomaholélek). Miután hazaérek, talán fel is teszek néhányat.

Úgy gondoltuk, ha ideköltözünk, itt kevesebbe kerül majd az élet, és a ház eladásából befolyt pénzt elég lesz ahhoz, hogy ne kelljen dolgoznom, csak Jack nevelése legyen a feladatom ebben az elképzelt, lelassult életben. Hétvégente kimegyek a piacra, nyugodt körülmények között megesszük, amit lesz időm megfőzni, hármasban a virágos mezőn bolondozunk laza családi piknikeken.

Ezenkívül folytathatom az álmomat, hogy saját blogot írok és Instagramot vezetek, amely talán egy idő múlva remélhetőleg életmódképeskönyvvé növi ki magát. Előszeretettel képzelem el magam, mint egy „vadnyugati nő”, csak a sok öntöttvas edény nélkül, a hétköznapi nők Gwyneth Paltrow-ja a sok szemforgatás nélkül.

Graham épp az előléptetésére várt egy kis építészcégnél Chicagóban, de bátran beleegyezett a költözésbe. Texasban aztán az olajárrobbanás miatt egy még jobban fizető állást is ajánlottak neki.

Nekem is tetszett eleinte. Egy idő után azonban az, ami az érkezésünkkor igazi felüdülésnek hatott – az enyhe forgalom, a majdnem üres boltok, a rengeteg szabadidő napközben –, lassan kezdett nyomasztóvá válni.

A hétvégék egy pillanat alatt elrepülnek. Jack és Graham végig velem vannak. A hétköznapok telnek csigalassan. Alig egy óra alatt el tudok végezni minden teendőmet aznapra, kanyargok az üres utcákon, a piacon szinte soha nem kell sorba állnom, és még a blogom és az Instagramom frissítése után is végtelen sok időm marad.

Csinálok még egy utolsó fotót az ösvényről – egy széles látószögű képet a kanyargó patakról –, aztán elindulok fel az emelkedőn. Kényszerítem magam, hogy sprinteljek, amíg a másnaposság kezd kiereszteni a markából, és felszáll a köd a fejemről.

Már majdnem ott vagyok a dombtetőn, amikor sétatempóra lassítok, és megpillantom a férfit a hátsó kertjében.

Lehúzom a szememre a napszemüveget, és összecipzározom a pulcsimat. Biztos vagyok benne, hogy ártalmatlan, de mindig idekint van egy kopott overallban, valamivel foglalatoskodik a kertben, nagy pocakja fölött távcső lóg a nyakában. Haroldnak hívják, azt hiszem, említette, amikor először beszélgettem vele.

– Ez a madármegfigyeléshez kell – kuncogott, majd húsos kezével megütögette a távcsövet. – A feleségemtől kaptam karácsonyra ezt az iPhone-t, szóval most már le is tudom fotózni a kis fickókat. – Előhúzta az új telefonját a zsebéből, aztán átnyújtotta nekem, hogy megvizsgálhassam.

Eléggé barátságos volt, ám aznap mintha valami furcsa lett volna vele kapcsolatban. Ő is az a típus, aki mereven néz az ember szemébe, amíg vele beszél, és a tekintete egy kicsit túl hosszan időzött a mellkasomon. Azóta valahányszor elmegyek a kertje mellett, ösztönösen is felvonom a védőpajzsomat, és csak épphogy intek neki köszönésképpen.

Ma még ezt sem teszem. Előveszem a telefonomat, és úgy teszek, mintha minden figyelmemet lefoglalná egy üzenet. Ennek ellenére magamon érzem a tekintetét, és amikor messzebbre jutok lent a dombon, hátranézek a vállam fölött. És valóban, a távcsöve felém néz.

5

2018. március 15., csütörtök

Reggel van. Az irodámban ülök, egy lattét iszogatok, és az ablakon nézek kifelé, amíg bekapcsolódik a laptopom. Tegnap este esett az eső, ezért most minden buja és zöld a kertben. Egy vörös kolibrit figyelek, ahogy ki-be szálldos a trombitafolyondár virágtölcséréből, amelynek selymes virágszirma korallpiros, némi aranysárga színezettel.

A mai nap a bejárónő napja. Természetesen nem nálunk, hanem Margot-nál – a Kensington Drive 5.-ben. A Kensington-palota elegáns, kerítéssel körbezárt szomszédságában.

Azért tudom ezt, mert két hónappal ezelőtt egy fagyos téli reggelen a kapuja előtt parkoltam, amikor egy leharcolt furgon nagy kipufogófüstöt eregetve bekanyarodott a bejáratához. Ennyire unatkozom ebben a kisvárosban. A sofőr, egy borzas hajú, középkorú nő, lehúzta az ablakot, és beütött egy kódot a kerítés melletti kezelőpanelen. A kapu erre kinyílt, a furgon pedig behajtott.

Már korábban is ültem ott a kapu közelében, remélve, hogy megpillantom Margot házát, de még sosem volt bátorságom bemenni, követve egy csillogó Jaguárt vagy Mercedest. Most viszont úgy éreztem, egyáltalán nem vagyok feltűnő, ha ötéves Toyota Highlanderemmel begurulok a furgon mögött.

A címet már tudtam (a kisvárosi élet másik előnye: a telefonkönyveket itt még a házakhoz kézbesítik, és Margot elérhetőségei megtalálhatóak a Banks név alatt). Követtem a furgont, miközben a parkszerű területen hajtott, makulátlan kanyargós utcákon, vakítóan fehér járdák mellett.

Golfpályazöld óriási pázsit terült el újonnan épült hatalmas paloták előtt, amelynek szobái úgy álltak szétnyílva, mint egy harmonika. A negyed közepét csillogó tó jelezte, körülötte fűzfák lengedeztek a szélben, a tó közepén pedig egy szökőkút lövellte a vizet az ég felé.

A furgon Margot háza előtt parkolt le a járdaszegély mellett. Lelassítottam a terepjárómmal, és találtam egy helyet nem messze tőle egy óriási jávorfa alatt az utcán.

A nő kiszállt a kocsiból, tisztítószerekkel a kezében sietett a ház felé. Margot kinyitotta az óriási faajtót, aztán mindkét nő bement a házba.

Már megnéztem ezt a házat a Google Earth légifelvételén és utcaképén is, de élőben valahogy még pompázatosabbnak találtam. Egy hosszan elterülő, mediterrán stílusú villa, amelyen a stukkódíszítések krémfehérek, piros és sárga szegéllyel. Kúszófüge növi be a külsejét, a kocsifeljárón pedig két elegáns fekete Mercedes állt.

Ott ültem a kocsiban, a fűtés hangosan zúgott, az ülésfűtés felmelegítette a fenekemet, aztán egy kis idő múlva elmentem.

Ma nem kell ezt tennem. Összekapcsolom a telefonomat a számítógéppel, és amíg áttöltöm a fényképeket, felmegyek a Facebookra, megnézem Margot profilját.

Tudom, hogy nem kellene. A blogomon kellene dolgoznom délelőtt, de az utóbbi időben nagyon nehezen találom hozzá a motivációt. Még nincs sok látogatóm vagy követőm az Instagramon, ezért néha úgy érzem, mintha csak a nagy semmibe írnám a posztokat.

A magazin világával ellentétben itt nincs igazi elismerés, például nincs meg a végleges verzió kinyomtatott cikke. Ugyanakkor nincsenek határidők sem, nem kell senkinek megfelelnem.

Csak öt perc, fogadom meg magamban. Aztán tényleg elkezdek dolgozni.

Margot megkönnyítette a dolgom, mert van egy fényképalbuma, amelynek az a címe „Az otthonunk”. Végignézem a fényképeket. Rengeteg fotót látok csillogó padlókról és szikrázó csillárokról. Lélegzetelállítóan szép, mégis hideg. Még a gyerekszobák is olyan tökéletesek, mint egy magazinban – egyetlen játék sem hever a földön, egyetlen baba sincs előhagyva. A fiú szobája olyan, mintha egy Ralph Lauren-katalógusból lépett volna elő, és a tengerészkék-fehér színvilágból már szinte látom az előre megtervezett jövőjét: magániskola, elit egyetem, aztán a Wall Street, vagy talán egy jogi egyetem.

Ezután megnézem a fő hálószobát. Törtfehér és tópszín. Érzéki. A hatalmas ágyon szaténpárnák ülnek, amelyek úgy néznek ki, mint a becsomagolt pazar ajándékok.

Kilépek a fényképekből, és átmegyek a saját üzenőfalamra.

Az első posztot, amit megpillantok, Erin tette fel. Egy aranyos képet Mattie-ról, ahogy a patakban játszik. Rányomok egy szívecskét, és írok alá egy megjegyzést:

Imádni való!

Újabb poszt Erintől:

Ne felejtsétek el, hogy holnap konzerveket fogad az élelmiszerbank.

Rányomok a „tetszik” gombra, majd írok egy cetlit emlékeztetőül, hogy gyűjtsek össze konzerveket.

6

Nem sokkal azután találtam rá Margot-ra a Facebookon, miután visszaköltöztünk ide. Erin révén. Annak ellenére, hogy Erin ízig-vérig igazi anya, és nem nagyon érdekli őt az elit világa, az önkéntes munkája révén néha ugyanazokban a felsőbb körökben mozog, mint Margot.

Néhány nappal karácsony előtt Erint megjelölték egy fotón, amelyen körülbelül húsz nő volt látható. A kép egy karácsonyi partin készült – konkrétabban egy „Anya-gyermek táncon” –, amely a helyi gyerekszínház javára gyűjtött adományokat.

A tekintetem szinte azonnal megtalálta Margot-t a gyerekeikkel felsorakozott nők között.

Félvállas fekete estélyi ruhát viselt, amely olyan magasan fel volt sliccelve, hogy a combja teteje is kilátszott. Gyémánt nyakpánt volt a nyakában, sötét haját hátrasimította. Olyan fényes volt, mint egy vadonatúj pénzérme.

Vonzalmat éreztem iránta, miközben izmos combját és karcsú csuklóját néztem. Leginkább azonban az arckifejezése döbbentett meg: „dugj meg”-tekintete, vagy inkább az a jellegzetes gúnyos mosolya, amely szinte az összes többi fényképén látszik, habár minden más nő vidám mosolyt villantott fel. Az a tiszteletlen vigyor, amely azt jelezte, hogy mindenkitől különbözik, aki azon a fényképen szerepel.

Ittam egy korty pezsgőt, amelyet egész este a kezemben tartogattam, és végignéztem a kommenteket. Az első Erintől érkezett:

OLYAN jól szórakoztam! Mattie remekül érezte magát!

Aztán a többiek is hasonlóan nyilatkoztak:

Igennnnnn!
Minden évben meg kellene ismételnünk!
OLYAN jó móka volt!

Aztán az utolsót Margot írta:

Hölgyek, ne már! Nem volt elég pia az egész környéken, hogy elviselhetővé tegye ezt az estet.

Elvigyorodtam. Észrevettem, hogy az ő kommentje kapta a legtöbb like-ot – majdnem negyvenet –, és az emberek még mindig tetszikelték, miközben azt olvastam.

Odavittem a kurzort a nevére, amely már önmagában is csábítónak tűnt: Margot Banks.

Rákattintottam. A profilja privát volt. Egy zárt ajtó. A standard Facebook-üzenet állt a profilképe alatt:

Hogy lásd, mit osztott meg a barátaival, jelöld őt ismerősnek.

Akkor még nem álltam rá készen. A profiljából az alapvető adatait viszont meg tudtam szerezni:

Kor: 38. Három évvel idősebb nálam.

Születésnap: augusztus 20.

Ismerősök: 3121. Jézusom!

A profilképe: Margot hatalmas napszemüvegben, az ajkán incselkedő mosollyal. Egy délceg férfiba karol. Rákattintottam a fényképre. A felirata mindössze annyi volt: „Én és a férjem”. A képen pedig meg volt jelölve Jed Banks.

Ismertem ezt a nevet, de nem azért, mert bármikor is találkoztam volna Jeddel, hanem azért, mert a Banks család Mapleton előkelőségei közé tartozott. Például a helyi könyvtár is az ő nevüket viselte.

Rákattintottam. Jed profilja nyilvános volt. Láthatóan nem foglalkozott vele, mint a hozzá hasonló férfiak. Ezeréves szülinapi jókívánságok még előző év őszéről, amelyekre nem is reagált.

Megnéztem néhány fényképét. Sötét, hullámos haj, kreol bőr. Kampós orr, jóképű arc. Minden szempontból ugyanolyan vonzó, mint Margot.

Visszamentem Erin oldalára, ott keresgéltem és találtam még néhány képet, amelyen Margot is meg volt jelölve.

Az egyik tavaly húsvétkor készült a Piney Woods Country Clubban. Egy női ebéden.

A napsütötte ebédlőben mindenféle korú nő gyűlt össze. Hosszú asztaloknál ültek, az asztalokon rózsaszín és sárga tulipáncsokrok álltak. Margot fényűző fehér nyári ruhát viselt, amelyet vörös pipacsok díszítettek, az arcáról unott kifejezés sugárzott.

A kommentek a szokásos stílusban érkeztek:

Szuper, szuper, szuper móka!
Nagyszerű nap volt, hölgyek!

Aztán volt köztük néhány vallásos beütésű megjegyzés is:

Csodálatos Istent szolgálunk!
Az Úr feltámadt!

Aztán jött Margot kommentje:

Igen, szuper volt. De ha ebben az átkozott városban még valaki azt mondja nekem, hogy legyen áldott a napom, rituális öngyilkosságot fogok elkövetni.

Majdnem kiköptem a bort, úgy nevettem, amikor ezt elolvastam.

Ez a kifejezés mellesleg a saját belső viccünk volt Grahammel. „És ma hányszor voltál áldott?” kérdezte nem sokkal azután, hogy ideköltöztünk. „Ez a hely mindig ilyen veszettül vallásos volt?”, kérdezte tőlem.

Nem, nem volt az. Olyan, mintha az elmúlt húsz évben a város száznyolcvan fokos fordulatot vett volna a fanatikus vallásosság felé. Jézus-táblák álltak a ház előtti udvarokon. Vadidegenek hívtak meg minket a vasárnapi istentiszteletre, mondván, hogy „Az Úr vezet minket, hogy megkérjünk, gyere el”.

Ezért amikor elolvastam Margot kommentjét, azonnal szimpatikussá vált számomra.

Azon kaptam magam, hogy alig várom, hogy felmenjek a Facebookra, és találjak olyan fényképet vagy posztot, amelyen meg van jelölve. Egyre többet gondoltam rá, és azon tűnődtem, vajon tényleg annyival fényűzőbb-e az ő élete, mint az enyém. És igen, kikerestem a nevét a telefonkönyvből, és megkerestem a házát. Nem irigység vezérelt. Nem olyan akartam lenni, mint ő.

Annál ez sokkal több volt. A közelében akartam lenni. Azt akartam, hogy ő is felfigyeljen rám. A gondolattól elakadt a lélegzetem, mert félelmetesen erősnek és pusztítónak éreztem.

7

2018. március 17., szombat

Már itthon vagyunk, ölben viszem a majdnem alvó Jacket a szobájába, meleg arca a vállamra hajlik, a hüvelykujja a szájában.

Egész délután Erinéknél voltunk, a Szent Patrik-nap tiszteletére grilleztünk. Csak mi hatan: Erin, Ryan és Mattie; Jack, Graham és én.

Mattie két évvel idősebb Jacknél, de remekül kijönnek. Jack nem bánja, ha Mattie utasítgatja és körülötte fontoskodik. Szerintem imádja, hogy figyelnek rá. A hátsó udvaron fogócskáztak, miközben a hamburger sült a grillen. Graham és Ryan csapolt sört ittak, Erin és én pedig egy üveg proseccón osztoztunk.

A házuk egy divatos, 1960-as években épült ranch típusú ház, végtelen hosszú, sötét lambériás folyosókkal és süllyesztett nappalival. Az ablakokban cserepes növények sorakoznak, és a csírázás különböző stádiumában vannak.

Amíg a férfiak sportról beszélgettek, Jack és Mattie pedig vízipisztolypárbajt vívott, Erin és én bementünk a házba, hogy újabb pohár bort töltsünk magunknak. A konyhában álltam a pulthoz dőlve, és a falon lévő fényképeket nézegettem, amikor megpillantottam a hűtőre tűzött szórólapot:

MINT JULEP KOKTÉLT A MÚZEUMNAK

Kerti parti

Házigazda: Mr. és Mrs. Roger Banks

Március 20-án, kedden, 18.30-kor a birtokukon,

Castle Hill 710

– Ez mi? – kérdeztem, próbáltam lazának tűnni. Természetesen nem akartam beszélni Erinnek nevetséges online megszállottságomról Margot iránt.

– Ja? – Erin kifújta a levegőt, és a poharában forgatta a proseccót. – Egy újabb ostoba jótékonysági rendezvény a gyerekek múzeumáért. És találd ki, ki tagja a bizottságnak! Szóval muszáj elmennem. De semmi kedvem hozzá. – Én kitartóan a szórólapot néztem.

– Várjunk csak… te és Graham el akartok menni?

– Ami azt illeti, igen – válaszoltam, és közben határtalan izgalom ébredt a mellkasomban. – Úgy tűnik, ez jó ürügy arra, hogy kiöltözzek! – Vissza kellett fojtanom a mosolyomat, igyekeztem kordában tartani az örömömet.