BÁNKI ÉVA

ESŐVÁROS

© 2004; 2022 Bánki Éva

© 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Tillai Tamás

Szerzőfotó © Máté Péter

Második, átdolgozott kiadás

A borítókép forrása:
Csaplár Benedek Adattár, Dunaszerdahely

ISBN 978-963-518-056-1

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Ruttkay Helga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

I. rész

Az Újvilág felé

Zavaros, forró nyár volt. Neked ez a hetedik, mondta a bátyám. Vonszolt minket magával a tömeg, porban, izzadságszagban, rikoltozó árusok sűrűjében. Ez a hetedik nyarad, mondta Béla, és épp a hetediken ennyi csodagépet, egy igazi ipari vásárt láthatsz. De én csak karokat, vállakat, kalapokat láttam, pedig a lelkesedés, ami az emberekből áradt, majd szétszakította a szívemet. A bátyám az út széléhez húzott, hogy jobban lássuk a szántóföldek szélén csupaszon csillogó-villogó önjárókat. Mint valami fekvő bogarak, kiáltottam, ahogy kerülgettük a hatalmas Clayton–Shuttleworthöket, melyeket figyelmes embergyűrű vett körül, mintha a híres önjárók nem is tudnának szavak és rajongó közönség nélkül megmozdulni. A gépészek próbaképp lépkedtek a gépekkel, aztán lekecmeregtek a vasnyeregből, és magyarázni kezdték, hogy tudnak a gépek gőz és lovak nélkül gurulni. Így fogjuk egyszer, rikkantott a bátyám, majd a levegőeget is meghódítani.

Béla is, én is megszomjaztunk a várakozásban, de egy játékos csoda feledtette velünk a fáradtságot is. Piros, kék, zöld, sárga léggömbök szálltak az ég felé, kértem a bátyámat, rajzoljon le belőlük néhányat a jegyzetfüzetébe a motorok fölé. Figyeltem a gépek fölött szárnyaló léggömböket, aztán a piros, kék, zöld köröket a bátyám füzetében, és közben, hiszen mindenki a repülésről beszélt, szorítottam magamhoz a születésnapomra kapott Petőfi-kötetet. Az ötödik léggömb után láttuk meg apuskát, pár lépésre tőlünk, az önjárók mögötti tömegben figyelt egy foghegyről társalgó fiatal gépészt. Mindenki beszélt, mindenki hadonászott, vagy a léggömböket figyelték, vagy a csodagépeket, csak a gépészek álltak az út szélén, önjáróik mellett magabiztosan, délcegen.

Én nem törődtem a gépészekkel, nem törődtem a megyei urakkal, akik körülvették őket, odarohantam apuskához, és mutattam neki a János vitézt és az égen suhanó léggömböket. Apuska vett egy léggömböt nekem, aztán együtt mentünk tovább, de az amerikai motoroknál egy napernyős kisasszonycsapat szétszakított minket. Úgy visonganak ezek a lányok, mosolygott egy úr, mintha ezek az önjárók meztelen férfiak lennének, és csiklandoznák őket. De nem lődöröghetünk itt, mondta apuska, sietnünk kell, várnak ránk. Előbb szerezzünk egy katalógust, könyörgött a bátyám, hisz még egy-két év, és az emberek mindenhová a levegőben röpködnek. Nem félek én ettől, nevetett apuska, ennyi haladáshoz száz év kell, mondta, és elvette tőlem a léggömböt, elvette a János vitézt, és a nagyhangú angol gépészek között a kijárat felé tolt minket. Talán amerikaiak, nézett utánuk a bátyám. De nem bámulhattuk őket tovább, igyekeztünk apám után, még János vitéz is apuska zubbonyához simult engedelmesen. Talán az ő lova is motorral jár, gondoltam rémülten, és elképzeltem, hogy mire nagypapához érünk, leugrik a címlapról, otthagyja János vitézt, és egymaga bóklászik az ipari vásár területén, vagy szálldos, mint egy léggömb az önjárók fölötti tömegben.

Tormás marhahús volt nagypapáéknál, a három Torma tiszteletére, kedélyeskedett a fény felé tartva borospoharát Egri nagypapa. A tornácon ültünk, a szőlőindák alatt, az egész rokonság, a léggömb és János vitéz társaságában. Hát mért nem hoztad a legnagyobb fiadat, kérdezték a rokonok apuskát. Neki más jövőt szánok, hümmögött apám, aki nem szerette, ha faggatják, fölém hajolt, és egy ecetes uborkát tolt a tányéromra. Beszélgettek a földről, amit nem lehet megtartani fiúgyerek nélkül, hiszen egy igazi fiút milyen önjáró, milyen csodagép pótolhat. Mert a gépeknek minden mindegy, nem figyelnek az állatokra, az időjárásra, a mezsgyehatárra, nem lehet beszélni hozzájuk. De hiszen nem is arra valók, jegyezte meg apus. Milyen szép az, amikor a fiúk megnősülnek, mesélték, örül a rokonság, örülnek a szülők, örülnek ilyenkor a földek, egy ilyen fiú lakodalma többet használ a gazdaságnak, mint egy benzinmotoros csodagép vagy egy nagy tavaszi eső. És vajon tud-e egy gép beszélni, gondolkodni, önmagától meggyógyulni, kérdezgették az asztalnál, előbb-utóbb tudni fog, kotyogott közbe a bátyám.

A betegség az egyetlen közös a gépekben és az emberekben, bennünk is mindig valami elromlik. De egy jó fiú, aki az apja házánál marad, örököl mindent, bennük folytatódunk, az ő testükben lélegzünk tovább. Egy gép manapság többe kerül, mint egy gyerek, még a beteg gyereknél is drágább, de ki akarná a holdakat a gépeidre ráíratni. Talán bizony te a gépeidre hagyod a sok holdat, vagy a vejeidre, nevették a rokonok apuskát. Mi lesz veled, ha taníttatod minden gyerekedet? Majd meglátjuk, hümmögött apám. Rám bökött, a lebukó nap megvillantotta az óráját, talán rá hagyok mindent, ez a legkisebb olyan alamuszi fajta. Legalább lesz egy fiam, aki nem akar elhajózni Amerikába. Én vidáman bólogattam.

A sok tormás hús, az izgalom, az álmomban kergetőző piros, kék, sárga léggömbök éjszaka felriasztottak. A ház álomba merült, jól hallottam a bátyám szuszogását a másik ágyban, megpróbáltam aludni, de lehunyt szemmel is éreztem, ahogy a szőlővenyigék fölött botladoznak a csillagok. Nem mertem az ágyamból kibújni, csak vártam tehetetlenül, hogy az álom újabb hulláma, mint valami önjáró, újra magával sodorjon. Vártam, de tudtam magamról, hogy várakozás közben is álmodom, látom magam előtt a főgépészt, amint magyarázza, hogy tudnak a csillagok gőz és ló nélkül keringeni az égbolton.

Az idő is titokzatos, gondoltam hánykolódva, nem mozgatja senki, nem hajtja előre gőz, és nem hajtják lovak, nem veszi körül csodáló tömeg, és mégis mozog előre. Száz év kell ennyi haladáshoz, hallottam apámat újra, de nem is kellett száz év, mert mihelyt elaludtam, láttam az angolokat, ahogy egy repülő járgánnyal megérkeznek a házunkba, Dunaszerdahelyre. Leporolják a kabátjukat, bemennek a kisudvarba, beköszönnek a konyhába, és anyuskától egy pohár vizet kérnek. Anyuska nem csodálkozik, és nem is változik, talán csak én vagyok már százéves.

Ezek az önjárók mégiscsak félelmetesek, gondoltam, amikor újra visszazuhantam az álmomba, mert meglehet, senki emberfia nem tudja irányítani őket. Láttam, hogy egy augusztusi nap a csodagépek elindulnak a szántóföldekre, a nyári szélben ideges zászlók lengenek, de még a nagy hatalmú gépészek se tudják, hogy a gépek mit terveznek. Én sem tudtam meg. Reggel apuska ebből az álomból ébresztett, és máris indultunk szekérrel Galántáról Dunaszerdahelyre. Remélem, fiam, ez a sok puffogó járgány nem hoz balszerencsét ránk, mondta Bélának apánk, és a szekéren ülve, mélyen előredőlve keresztet vetett egy útszéli Nepomuki Szent János-oszlopnál.

De balszerencsét hozott, vélem érezni most, mikor a legrégibb érzések helyét már újabbak foglalják el. A galántai vásár óta kísértett a félelmetes huszár képe, aki a gabonatáblák között egy lángoló Clayton–Shuttleworthön vágtat a végzetébe.

Apus ígéretéhez híven beíratta Miklós bátyámat az egyetemre, de a dicsőség nem tartott sokáig, mert tiroli zsebkésével, bársonyba kötött imakönyvével Miki is bevonult a többiekkel. Vigyázz magadra, fiam, mondta apám suttogva, mikor a frontra induló fiúkat a város búcsúztatta, mert jobb, ha meghalsz, mint ha összeszedsz valami ocsmány betegséget. Odalenne a jó hírünk, odalenne az egyetem, az a sok pénz, amit eddig rád költöttünk, vigyázz a rossz nőkkel. Apuska szigorú, éreztem, szigorúbb már nem is lehetne, pedig nincs egy éve, hogy az érettségiző Miki osztálytársait, a győri bencéseket a verandánkon láttuk vendégül. De apuska úgy beszélt, mintha Mikit és a többieket a rossz nők ellen szólították volna háborúba. Nagy csaták várnak rájuk, éreztem, és egy pillanatra láttam, hogy a Clayton–Shuttleworthök mellett rossz nők állnak a lángtengerré vált gabonatáblákban, itt harcolt János vitéz is a huszárjaival, itt harcolt ősöm, Torma János, itt harcol Miki, itt fogok majd én is a kisebbik bátyámmal, Bélával harcolni, ha az idő halad tovább gőz és gépészek nélkül, rendíthetetlenül előre.

Elképzelni sem tudtuk, mi történik egy igazi háborúban. A levelek még le sem hullottak, de a világ rossz arcát felfedő jelek már nagyon megszaporodtak. Már nem minden hely az enyém, gondoltam. Láttam, a jegyzőné, a tanítónék, a kereskedőnék, de még a kantinos Rózsika is kalapot hordtak, csak az én örökké várandós anyuskám visel fejkendőt és fekete ruhákat. Szégyelltem szegény anyuskát, hiszen úgy néz ki, gondoltam, mint egy nagymamácska, mikor lehajtott fejjel, alázatosan lépked apus után a templomban. És irigyeltem a selyemruhás anyukákat, akik az első napokon elkísérték a fiaikat az iskolába, leültek a padba, és pislogtak illatosan és illedelmesen a tanító úrra. Én is egyedül voltam, én is rettegtem magamra maradni a tanító pillantásával, de nem akartam, hogy anyuska elkísérjen, mellém üljön és tartsa a palatáblámat, míg leírom, az úr ír, a tanító parancsára. Mert hiába a sok föld, a tervbe vett gépkölcsönző állomás, ha anyuska úgy néz ki, mint az írásjeleket gyakorló mesebeli úr cselédje. Az idővel ellentétben, gondoltam, a szokások sohasem változnak. Az is rossz, ami változik, és az is rossz, ami mindig ugyanolyan marad.

Levetem a feketét, kisfiam, mondta anyuska, ha Miklósnak nem kell visszamenni a háborúba. De a rossz hírek ráragasztották a feketét anyuska hajára. A cselédekkel kihozatott egy öltöztetős Máriácskát a hálószobából, a varrónőnél megrendelt neki egy csillagos köpenykét. Beköltözött hozzánk Szent Miklós, a feldíszített Máriácska, Szent Anna, Nepomuki Szent János, legvégül a Kisjézus, már lépni se lehetett a nagyszobában a szentszobroktól, míg a párhetes Emmikére csak a cselédlány vigyázott. Mikor hároméves lett, és én a gimnáziumba mentem, hiába tipegett Emmike egymaga a kisudvarban, sem anyuska, sem az öreg cselédlány nem törődött vele. Eredj innen, szólt a kishúgomra anyus, nekem nincs ehhez türelmem. A partraszállások, az erődharcok, lövészárkok, a piavék és doberdók, az előre- és visszanyomulások megmérgezték a portánkat, apus mérges volt, anyuska csak húzogatta a szobrait és imádkozott.

De hát mégis skapulárét kötött rám, mert ez vigyáz majd rád, kisfiam, súgta egyik gyöngéd pillanatában. Halál és mérgező levelek terjednek a levegőben, jobb neked Pozsonyban, az internátusban, mint itt a faluban, sóhajtotta. De nem ígért sok jót az 1918-as esztendő sem, pedig anyus már a templomba hordta az összes pénzünket. Csak Béla volt vidám, magas, egyenes, angolul tanult, most már felszabadult géplakatos lett, a pajtában éjszakánként egy újfajta cséplőgépet tervezett. De nem helyezkedhetett el Maier úr műhelyében, segítenie kellett apusnak a földeken. Csak egészség legyen, sóhajtozott anyus, csak éljük túl a háborút, de nem éltük túl, megkaptuk az értesítést a bátyám haláláról, utána meg a kutyánkat, Hattyút vesztettük el. Milyen furcsán sompolyog ez a kutya, mondta apus gyanakodva, jobb megelőzni a bajt, egy veszett kutya nem érdemel egy ásócsapásnál többet. Intett az egyik orosz hadifogolynak, végezzen Hattyúval.

Hagymázas, forró június volt, én tiltakoztam, de hallottam, hogy Vologya füttyent a kutyának, istenem, magyaráztam az apámnak, lehet, hogy Hattyú csak így mosolyog mostanában, így próbál hízelkedni a gazdáinak. Apám szája kegyetlen fintorba szaladt, elesett egy hete a bátyád, felelte, és te sírsz egy öreg kutya miatt.

Hallottam, hogy Vologya a fészerbe indul az ásóért, közben füttyöget Hattyúnak, hogy maradjon a sarkában. Gyorsan anyushoz fordultam, hallod, anyus, egyáltalán nem biztos, hogy Hattyú megveszett, de anyus csak a rózsafüzérét forgatta átszellemülten, és akkor se riadt fel, mikor apus a hátam mögött kiköpött, és így szólt ingerülten, ha ilyen nyavalyás vagy, ha ilyen semmirekellő és mihaszna, akkor te fogod eltemetni Hattyút a bátyáddal.

Ne vedd úgy a szívedre, vigasztalt a bátyám, mikor Hattyút a lábainál fogva felemeltük, ne vedd a szívedre, majd véget ér ez a rohadt háború, apus is megnyugszik, és visszatér minden a kerékvágásba. Visszamész a gimnáziumba, és ott van előtted az egyetem, aztán ha akarod, mehetsz Budapestre vagy Amerikába. De én nem tudtam elképzelni, hogy leszek Hattyú nélkül boldog Amerikában.

Majd lesz egy másik kutyánk, vigasztalt a bátyám, miközben lapátoltuk a rögöket Hattyú fehér bundájára. Béla már a cséplőgépről beszélt, boldogan, lelkesen, elmondta, apus is örül a találmánynak, vendégek jönnek hozzánk, a főhadnagy, a főjegyző, a tanító, talán még a plébános úr is. Kértem a bátyámat, faragjunk egy fejfát, hogy itt nyugszik Hattyú, élt tizenöt évet, de csak a vállát vonogatta. Apusék Mikinek nem tudtak fejfát állíttatni, csak bosszankodnának, ha a kutyáét kéne kerülgetni. Ha nem vagy olyan szomorú, mondta a bátyám, akkor megnézhetnéd a cséplőgépünket. De nem néztem meg, még jobban utáltam a gépet, mióta azt képzeltem, minden rossz a galántai vásárral kezdődött.

Perzselő meleget és viharfelhőket kergető napra tűzték ki a bemutatót. Nem a legjobb előjel, mondta anyuska, míg tepertős pogácsát kínált körbe a vendégeknek, mert nem illik az édesség egy olyan házba, ahol még fejfát sem tudtak állítani a legidősebb fiúnak. Azt sem tudjuk pontosan, szegény Miki hol nyugszik. Apus az udvar közepén állt, ahogy ezt a főgépészektől látta, nem szólt semmit, csak zsebre dugott kézzel bólintott mindenkinek, aki óvatosan közelebb jött, hogy a motort szemügyre vegye. A gép már kicsinosodott, a szerelvényei egy dobozkában pihentek, a fiúk összekötötték a régi gőzlokomotívos cséplőgépünkkel. A motort – ez volt a szenzáció, nem a cséplőgép, de hát ezt nem tudhatták a vendégek – körülállták a nagyfiúk, a bátyám, a Kohn gyerekek, Jozef Hálek, az állástalan segédgépész és a szomszédból átrándult Csiba és Istenes unokatestvérek. Apus fogadta a gratulációkat, és bár nem értett a motorokhoz, dünnyögve bólogatott, és éberen figyelte a szeme sarkából, ahogy a cselédek székeket hoznak a tanítónak, Bohus főjegyzőnek, Almássy főhadnagynak. A hatalmasságok csak egy pillantást vetettek a gépre, kezet fogtak apuskával, és rögtön a frontról, a csehek intrikáiról beszélgettek. Károly császárnak se ment el az esze, mondta Bohus főjegyző legyintve.

Forrt a levegő, a viharfelhők meglapultak a fák fölött, a béresek már a cséplőgép dobjához hordták a kévéket. A bátyám odalépett hozzám, ha valami nem sikerül, Imre, akkor mehetsz Amerikába, neked adom az Angolkönyvet. Hiába szerettem őt a legjobban, nem tudtam mit mondani, mint a madarak az udvar fölött, én is rosszul voltam a könyörtelen hőségben. Anyus most már jeges szörpöt kínált körbe, majd elájult a fekete kendőjében, anyuska, szóltam, ne mozogj annyit, inkább ülj ide.

Apád úgy áll ott, mintha ő találta volna ki a csodagépet, mondta anyuska, és elmosolyodtunk mindannyian, mert apus hátratett kézzel, délcegen, hallgatag méltósággal fogadta a városbírót, már csak a fényképész hiányzott a galántai vásárból, hogy a pillanatot emlékezetessé tegye. Jozef Hálek összeillesztette a huzalokat, és ahogy minden este a pajtában, a Kohn fiúk beállították a kart, és arrébb rugdosva a petróleumos kannát, méltóságteljesen igazgatták a csavarokat. A bátyám akart odaállni a cséplőgép dobjához, de én tudtam, hogy apám egyetlen pillanatát sem akarja elmulasztani a dicsőségnek. A Csiba és Istenes fiúk rikkantottak, ez a rikkantás pótolta a csengőszót, amire minden notabilitásnak figyelni kellett. Megdermedt az izgalom a levegőben, az urak a főjegyző nyomában méltósággal a motor köré sereglettek, de egy kis szóváltás támadt, apám eltolta a bátyámat, egymaga állt a cséplőgép dobjához, várva a cselédeket, akik csendben, áhítattal köréje gyűltek, és már adogatták volna a gabonakötegeket. Mielőtt felberregett a motor, nagy, álmos csend lett, éreztem, ha nem is egy fényképész, de a hátunk mögött egy gonosz, sóvár arc les minket, oda se néztem, csak éreztem, hogy anyuska keresztet vet. Kohn Rafi, Istenes Gyuszi és a bátyám már a legutolsó kart húzták meg, a levegő a hirtelen robbanástól megdermedt, és láttam, ahogy egy pillanat alatt semmivé lesz minden.

Ártatlanok, bűnösök

Mindenki hátraugrott, csak apuska maradt a felcsapó lángok közt mozdulatlan.

Az emberek megálltak ott, ahová a robbanás sodorta őket, csak az idő, a gyilkos önjáró kerekei forogtak. A láng belekapott a gabonakévékbe, közelített a pajta ajtajához, a tartalék petróleumkannákhoz, de egyszer csak felcsattant anyuska hangja, mit álltok itt, kiabálta a fiúknak, azt várjátok, hogy az egész ház leégjen. Ő bizony nem várt semmilyen felszólításra, maga indult el a vizesdézsához, a karjuknál tuszkolva a béreseket, mint egy rég elfelejtett motor, amit a másik robbanása keltett életre.

Tűz van!, kiabált a szomszédoknak, akik a kerítésre könyököltek, jöjjenek át segíteni, látják, mi történt a szegény urammal, kiabálta, és úgy sürgött-forgott, mintha a lángokat a fekete szoknyáival akarná eloltani. Úristen, micsoda tragédia, suttogta Bohus főjegyző, egy pillanat, és vége mindennek. De anyuska, aki a béresekkel eltaposta a lángokat, és már arrébb húzatta a megpörkölődött gabonakévéket, a tartalék petróleumoskannákat, szilárdan lecövekelt előtte. Ugye, tekintetes úr, van igazság, és nem felejti el letartóztatni ezeket az átkozottakat. Bohus főjegyző és Almássy főhadnagy úgy néztek rá, mintha megbolondult volna, de anyuska csak hajtogatta, a börtönben akarom látni a robbantókat.

De kérem, Tormáné asszony, nem történt itt semmiféle merénylet, magyarázta Bohus főjegyző, az idősebb Torma csak a legutolsó pillanatban állt a cséplőgéphez. A motor felrobbant, és a tűz okozta az öreg Torma halálát, mindannyian nagyon sajnáljuk, tragédia történt, magyarázta anyuskának a főhadnagy. A bátyámnak két hét múlva volt esedékes a behívója, ezért anyuska nem hagyta magát, szeme várakozóan rámeredt a főhadnagyra, és konokul ragaszkodott a fiúk letartóztatásához. Meglakolnak a nyavalyások! Kivizsgálás, börtön, igazság! Merev arccal nézte, ahogy a főhadnagy vonakodva maga előtt tereli a sildes sapkás Jozef Háleket, a fekete ruhás Kohn fiúkat, a bátyámat, az Istenes és Csiba unokatestvéreket. Anyuskának még mindig nem volt ideje sírni, összeszedette a bemutatóra kihordott székeket, biztonságba helyezte a poharakat, a pogácsákat, a szikvizes palackokat, el ne törjetek valamit, és ragyogjon ez az udvar, parancsolta a cselédeknek. Engem odébb tuszkolt a dermedten álldogáló tanító elől, eredj, fiam, azonnal menj el a paphoz, este pedig majd bemész a fogdába a bátyádhoz, megmondod neki, amíg a háború véget ér, maradjon veszteg. Aztán leült egy kisszékre az udvar közepén, és sírva fakadt.

Bementem a bátyámhoz még aznap, bementem másnap, de ő konokul hallgatott a robbanásról, ahogy konokul hallgatott anyuska is. Almássy főhadnagy először csak ímmel-ámmal vizsgálódott, de később, amikor a makacs hallgatás felbőszítette, egyre több kedvvel kutatta a felelősöket. Mit tudhat egy motor, kérdezte a főhadnagy tőlem is gondterhelten. Szakértők érkeztek Pozsonyból, a robbanásról csak a mi városunkban feledkeztek el.

Augusztusban már szállingóztak hazafelé a katonák, a fronton vörösek lettek, büdösek és idegenek, mondta róluk a plébános, de a parasztok ezzel sem törődtek, csak a fenyegető névtelen levelektől és a közelgő járványtól rettegtek. Kolera, vörheny, tífusz, ki tudja, mivel fog bennünket büntetni a Jóisten. Almássy főhadnagy nem félt a járványtól, már nem félt a névtelen levélíróktól, csak azt tudta, hogy a világ odavan, mindennaposak a merényletek, Magyarország miniszterelnökét is töltött fegyverrel üldözik Budapesten. Bár nem értett a robbanómotorokhoz, és a robbanómotorok gondolataihoz sem, elhatározta, hogy kibogozza a szálakat, és megtalálja a tetteseket.

Ám hiába volt a sok utánajárás, rájött, hogy a Csiba és az Istenes fiúk csak a rikkantásokban és a lelkesedésben vétkesek. De ott voltak a Kohn fiúk, ott volt az állástalan segédgépész, Jozef Hálek, akiket a háború keltett életre mint potenciális összeesküvőket. Még egyikük se töltötte be a tizennyolcat, anyuska nem is akarta őket bajba keverni a vallomásával, és utána a hallgatásával, mikor megkérdezték, az apa és fia közti szóváltások gyakoriak voltak-e. Mert tudta anyuska, hogy az alapos gyanúhoz csak hallgatnia kell, sokatmondóan, lesütött szemmel. Almássy főhadnagy, aki kezdetben a Nagy Összeesküvésben még kételkedett, táviratban is megérdeklődte, hogy be lehet-e építeni egy robbanómotorba egy huzalt, csavart vagy gondolatot, amely lemészárol egy családapát, egy tekintélyes magyar parasztot, de a szakértők csak hümmögtek. A robbanómotor újdonság volt, senki sem hihette, hogy ismeri minden titkát. A kihallgatásokon részt vett a plébános, a szerdahelyi rabbi és egy somorjai géplakatos, hiszen vizsgálták az ügyet nemcsak lélektani, hanem technikai szempontból is. De hiába, a Kohn fiúk nem is hallottak a Karamazov testvérekről és az Internacionáléról.

Hálek Józsi is gyanús figura volt, senki sem ismerte Szerdahelyen a szüleit, és egyre csak azt hajtogatta, dolga van kint. Te sietsz, ripakodott rá Almássy főhadnagy, még te sietsz, ugyan miféle dolga lehet egy ilyen csavargónak, üvöltött rá, és a zsebéből összegyűrt térképeket vett elő, ezek mutatták a jövendő cseh birodalom határait. A térképeken a cseh határ elnyúlt Miskolcig, Budán cseh katonák néztek farkasszemet a magyar parlamenttel, és egy különös korridor húzódott a Dunántúlon, amely a cseheket a délszlávokkal összekötötte. Mit szólsz hozzá, te gyilkos, te területrabló, te alávaló, ordított rá Almássy főhadnagy németül, de Jozef nem tudott semmit szólni, csak lehajtotta a fejét, és bámulta a térképeket. Talán ti, csehek küldözgetitek a Csallóközben nyakra-főre a névtelen leveleket, üvöltött a főhadnagy. De hiába, járatlan volt a műszerészetben és az okkultizmusban, egymaga nem bírt el ennyi gonoszsággal, ezért a Kohn fiúkat, a bátyámat és Jozefet átvitette Pozsonyba.

A tanítás később kezdődött, de már nekem is indulnom kellett a gimnáziumba, anyus a lelkemre kötötte, hogy látogassam a bátyámat, és őérte is sokat imádkozzam, míg utánanéz a gazdaságnak, harcol a kapzsi rokonokkal, visszaszerzi a földjeinket.

A járványtól sújtott faluban anyuska régi-új birtokpapírokat hasonlított össze, elutazott Ekecsre, Udvarnokra, Hódosra, elcserélt egy rosszul termő, vizes kaszálót egy Dunaszerdahely környéki szántóra, utánajárt apám szülőfalujában a Diós-major körüli jognak, aztán nagy levegőt vett, és elindult a testvéreihez Galántára. Tárgyalt a régi örökségéről az Egri fiúkkal, fenyegetett, zsarolt, átkozódott, tanúul hívta a Szűzanyát, Nepomuki Szent Jánost, rosszullétet színlelt vacsora közben, hogy az egyik vizes rét árát pénzben fizettesse ki a testvéreivel. Hiányozni fog ősszel a férfikéz, mondta, mikor a tor végén kikísértük a kapuhoz a rokonokat, de te csak visszamész a gimnáziumba, döntötte el. Ellenkeztem vele, hogy otthon maradok, a nehéz időkben a segítségére leszek, de anyus csak a fejét csóválta, mert hiszen taníttatni akart, azt kívánta, hogy pap legyek. A plébános meggyőzte, hogy az Úrnak ilyen időkben minden szőlőmunkásra szüksége lesz.

Elmondtam volna anyusnak, hogy én csak a könyveket és nem a papi életet szeretem, de ő úgy hitte, azért történt a robbanás a kisudvarban, azért robbant a gránát Olaszországban, mert rokonunk, a Bujdosók törvénytelen fia, Mályi Géza a hivatás ellen vétkezett. A Jóisten számontartja az ilyen családokat, mondta anyuska, kell egy másik fiú, egy ártatlan, aki a szégyent majd lemossa. Ha a bátyám kimegy Amerikába, elkel a segítség itthon is, feleltem anyuskának, de anyám csak nézett rám megbotránkozva, félrebeszélsz, fiam, a robbanás után nincsenek gépek, nincs többé Amerika. Furcsa zavart éreztem, anyuska nyögve letérdepelt imádkozni a szentsarokba, megérzett ebből ő is valamit, mert hátra se fordulva hozzátette, jobb a bátyádnak egy-két hónapig a fogdában, mint a fronton és utána a szibériai börtönökben. Mondtam neki, hogy az oroszokat már megverték, senkit sem visznek Szibériába, de már nem is figyelt, csak pergette maga előtt a rózsafüzérszemeket.

Elestek mind a latintanárok, mondta Urbán Jancsi, mikor első nap leültem mellé a padba. A latin helyett is tornaóra lesz, folytatta, nem lesznek többé declinatiók, ezt egy pillanatra még a cséplőgép felrobbanásánál is nagyobb csapásnak tartottam. De Pozsonyban ez volt a legrosszabb hír, itt egyelőre nyoma sem volt az utcákon izgalomnak, felrobbant motoroknak, névtelen leveleknek. Itt nem is hallottak arról, hogy a fogdából kiengedett Istenes fiú a Csallóközben fegyveres ellenállást szervez. Arany szakállas idősebb urak sétáltak a fasorokban, talán az ilyesfajta urak miatt tiltotta el a lázongástól az Istenes fiúkat Almássy főhadnagy, hiszen ő is egy igazi, komoly hadsereget várt, amely falusi suhancok helyett útját állja a cseh martalócoknak. Nyugodtan, méltóságteljesen mindenki várt valamire, csak a kutyák nem, ők mókásan belehengergőztek az avarkupacokba. Újra eszembe jutott Hattyú, sokszor álmodtam róla, de ez az álom mindig úgy ért véget, hogy lapátoljuk a rögöket apus nyitott koporsójára.

Hát vártuk a tornaórákat, hiszen mi is vártunk valamit az első napokon az osztályban. De sok óra elmaradt (nemcsak a latin), és mindig azt hallottuk, legyünk csak türelemmel. Te tudod, hogy épp ebbe az osztályba járt Štefanik, kérdezte a fizikatanárra várva Urbán Jancsi, aki Hurban volt valójában, csak Zalán tanár úr hívta a magyarórákon Urbánnak. Štefanik születését előjelek hirdették, mesélte Jancsi, ide járt a gimnáziumba, aztán csillagásznak tanult Prágában. Elfordultam Jantól, én szerettem volna kijutni Štefanik különleges tanterméből, de nem lehetett, vártunk a fizikatanárra, vártunk mindig mindenkire, pedig az órák csak ritkán kezdődtek el. Sajnálom, hogy annyi latintanár elesett, mondtam, Jan szeme felcsillant, az új világban nem lesz több háború, hanem örök igazság és béke, és annyi latinóra, amennyit csak akarsz. Jan csillagjósnak nevezte magát, jövendő csillagjósnak, mert hogy hasonlítson Štefanikhoz, kikunyerált az apjától egy távcsövet.

Minden haladt a maga útján, a csillagok is, a seregek, a tárgyalások, csak a fogdában nem voltak rossz nők, amiben a bátyám és Jozef nagy titokban reménykedett. A Kohn fiúkat összezárták a morva zsebmetszőkkel és egy gutai tyúktolvajjal, a bátyámék szobatársa két pesti kasszafúró és egy emlékezetkieséses holland matróz volt, aki egyszer csak megjelent Pozsonyban, hogy megkeresse a saját hajóját a Duna-parton. Nem találta meg, a fiúk ezért egész nap makaózhattak vele a tömlöcben, és várták a robbanásügyi szakértőt Prágából, aki majd kivizsgálja az esetet. De a szakértő késlekedett, ezt anyuska imádkozta ki, mondtam a bátyámnak, szeretné, ha késne, amíg a dolgok visszaállnak a kerékvágásba.

De nem álltak vissza. Zalán tanár úr lobogó hajjal magyarázta, hogy Károly császár csak az örökös tartományoknak adott szabadságot, de ez a szabadság nem vonatkozik a Királyi Magyarországra.

Január legelején mindannyiunknak le kellett mennünk a tornaterembe, morogva vonultam én is a többiekkel, már megint egy nyelvóra marad el, micsoda szörnyű balszerencse, gondoltam. De a nyelvóra nem maradt el, Polák tanár úr beszélt hozzánk szlovákul, Wilson Mestót dicsérte, amely végre-valahára, hosszú harcok után visszatért az övéihez. Wilson Mesto egy amerikai város lehet, gondoltam, ahol nincsenek postások, nincsenek latintanárok, és nem is érnek rá latint tanulni, mert egész nap robbanómotorokat csinálnak. Nem is értettem, miért kell egy idegen várost ünnepelnünk a pozsonyi gimnázium tornatermében. Az olasz egyenruhás cseh tiszt, aki Polák tanár urat kísérte, nem Wilson Mestót, hanem a felszabadított Bratislavát éltette, de hiába éltette, ezt a várost sem ismerte senki Pozsonyban. Nem is ismerhette, hiszen Pozsonynak volt igazi, szlovák neve. Mikor a beszéd végén néhányan Štefanikot éljenezték, akkor csapott belém, valami megint felrobbant, lehetséges, hogy Wilson Mesto, Pozsony és Bratislava ugyanaz.

Az utcákon mindenhol olaszok jártak, de nekem nem volt időm csodálkozni, az olaszok kiejtését megfigyelni, mert a bütykei miatt óvatosan lépkedve anyuska érkezett az internátusba. A nevelőmnek azt mondta, súlyos beteg, haza kell vinnie, és olyan ráncos volt, olyan elgyötört, olyan rettenetesen fekete, hogy a nevelőtiszt azt hitte, órái vannak hátra. Az utcán sem egyenesedett ki, fogta a kezem, és süteményektől roskadozva megindult velem a fogdába. De nem is tudtunk a bátyámmal beszélni, mert a főfoglárhoz, Lehota bácsihoz új vendégek érkeztek, ezek nem zsebmetszők vagy tyúktolvajok voltak, hanem nyakkendős, kalapos urak. Hallottam, hogy internálni fogják a hangos magyarokat, na, nekik sem lesz sok idejük makaózni, gondoltam. Lehota bácsi szíves mosollyal megígérte, hogy átadja az üzeneteket, átadja a süteményeket, és előrement, hogy a kavarodásban anyuskát és engem kitessékeljen.

Ahogy így egymagad kószálsz Pozsonyban, nem vagy biztonságban, mondta a vonaton anyuska, és elmesélte, hogy a rokonok összefogtak, támadást intéztek a földjeink ellen, eljött hát a pillanat, amikor védekeznünk kell. Így beszélnek, gondoltam, a Csiba és Istenes fiúk is a titkos tanácskozásokon a pajtában, és szelíden tanácsoltam anyuskának, hogy vonja vissza a vallomását, és rögtön kiengedik a fogdából a bátyámat. De anyuska felhorkant, még mit nem, előbb-utóbb csapatokat verbuválnak a faluban, végzetes lenne a földnek három felnőtt halála. Nagymegyerre kell mennünk békét kötni az ottani rokonokkal, légy majd nagyon udvarias, fiam, apád összeveszett a Bujdosókkal, de nekünk, szegény árváknak védelmezőre van szükségünk.

Sárgásfehér, maszatos hó hullt, de a védelmezőink már a peronon vártak minket. Ezek mind bolondok, súgta anyuska, de azért légy nagyon udvarias Károly bátyához. Nincs, aki segítsen a szegény özvegyen, szipogta üdvözlés helyett anyám, meglátod, Károly, még néhány hét, és száraz kenyérért könyörgök hozzád a gyerekekkel. Amerikás Károly mögött ott állt a két hatalmas fia, Lajos és Ferenc, szigorúan néztek a kezeit tördelő anyuskára, de nagy méltósággal meghajtották a derekukat, hogy anyuska megcsókolhassa őket. Csak arra volt jó a sok iskola, mondta Bujdosó Károly, hogy a fiaid felrobbantsák az apjukat.

Ami elmúlt, elmúlt, énekelte fejhangon anyuska, nincs több gép, nincs több Amerika, most csak a te segítségedben bízhatunk, kedves bátya.

A kedves bátya kihúzta magát, néhány métert hátrált, s mikor a pillantása lőtávolba ért, megkérdezte anyuskától, hogy minek tanul akkor ez a legkisebb. Anyuska azt kántálta, hogy papnak neveltet. Imádkozik értetek is, mondta olyan hangsúllyal, mintha a Bujdosóknak ezt is be kéne számítaniuk a vételárba vagy a segítségbe. Bujdosó bácsi jót nevetett, jól jártunk mi is a fiunkkal, a fattyúval. Mályi Géza ahelyett, hogy imádkozna értünk, beállt kommunistának. De anyuskát nem érdekelték a vörösök, csak a birtokrészünk Nagymegyer határában, felkászálódtunk a szekérre, és én ott láttam meg III. Bujdosó Károlyt, a velem egyidős, mogorva unokatestvéremet.

Végigkocsiztunk a hatalmas, hallgatag falun, aztán beléptünk a híres falvédős szobába, ahol a vadászok elindulnak az ajtónál hajnalban, és minden este megérkeznek az ablakhoz ugyanazzal a zsákmánnyal. Megnyugtatott, hogy végre van egy ház a világon, ami olyan szilárd és megingathatatlan, mint a latin igeragozás. De a vadászok között megláttam a kiugrott papot, Mályi Gézát, anyuska elfordult szörnyülködve, és ügyelt rá, hogy a vacsoraasztalnál Gézától a legtávolabb ültessék le. Legalább szomorú ez a Géza, jegyezte meg anyuska komor elégedettséggel, látszik az arcán, fáj neki, hogy Isten ujjait eleresztette. De engem vonzott Mályi Géza és a különös, úri szomorúsága, és az is tetszett, hogy olyan keveset vesz a tányérjára. A levesnek Bujdosó-íze volt, emlékeztem erre a telt, sáfrányos, bársonyos ízre még kisgyerekkoromból. De a leves után mégsem laktam jól, anyuskának udvariasságból a hajkoronás Bujdosó Anci szolgált fel, akit már ismertem, de a többieknek egy hajlékony derekú cselédlány, akiről le se tudtam venni a szememet. A copfja csapkodott körülöttem, a hús, amit elém tett, a számat is megégette. Ide, Böbe, kurjantott Bujdosó Károly, és a fiai előtt megsimogatta a cselédlány derekát. Anyuska a szemét törölgette a fekete zsebkendővel, éreztem a rosszallást még a ruháiból is, de én egyre csak Böbét bámultam, és csak később vettem észre, hogy a Bujdosó fiúk lehajtják a fejüket, és Mályi Géza is szomorúan turkálgatja az ételt. Hirtelen átsuhant rajtam, miért is végez titkos küldetést egy forradalmár a Bujdosó-házban.

Másnap megtekintettük anyuskával a gazdaságot, a földeket, a disznóólakat, ahol két éve a szerb hadifoglyok dolgoztak. Száraz kenyérért építették az ólakat, dicsekedett Bujdosó Károly, itt dolgoztak a tífuszjárvány után is, mondta, mert nekem nem árt a halál, megismertem már Amerikában. A hosszú copfos Csák Böbe, aki a vacsoránál szolgált fel, ott nevetett mellette, ha nem hallottam a hangját, akkor is éreztem az arcomon a copfja verdesését.

Kár volt ennek a Károlynak háromszor is feltámadni Amerikában, suttogta anyuska, de tudtam, arra gondol, II. Bujdosó Károly fiait a háborúban nem fogta a golyó, ez a két fiú ma is ott baktat a sáros földön Bujdosó Károly nyomában. Meg kell becsülnünk, amink van, magyarázta este a falvédős szobában Bujdosó Károly, és míg ők anyuskával huzakodtak a vételáron, a hajkoronás Bujdosó Anci zongorázott.

Milyen finomak az ujjai, és milyen szabályos arca van, gondoltam, és a zene annyira megnyugtatott, hogy kedvem támadt beszélgetni valakivel a házban. Felálltam, kerestem a rosszéletű fattyút, Mályi Gézát a konyhában, a verandán, a hátsó szobákban, de csak a pajtában leltem meg, ott üldögélt Csák Böbével a félhomályban. Böbe ruhája szétnyílt, majd egy pillanatra úgy összetapadtak, hogy belepirultam. Öcskös, talán politikáról akarsz beszélgetni, kérdezte Mályi Géza lehunyt szemmel, de mosolyogva. Mondtam neki, hogy Pozsonynak most sok neve van, sok olyan név, ami semmilyen nyelven nem jelent semmit. Talán majd mindenhol új nevek lesznek, mondta Mályi Géza, egy zavaros történetet mesélt, amiből nem értettem semmit, mert nem tudtam másra gondolni, csak Böbe kibomlott ingére. Szerettem volna Vörösmartyról, a kedvenc költőjéről kérdezgetni, de a lány újra olyan szorosan tapadt hozzá, hogy azt se tudtam, milyen nyelven beszél Mályi Géza, és én hova nézzek, melyik lábamra álljak. Még sok áldozatot kell hoznunk, mondta Mályi Géza, de én szegény vagyok, hazátlan és számkivetett, senki és semmi, magyarázta. Mikor Böbe melle is előbuggyant, kifutottam a pajtából, az ajtóban beleütköztem a Bujdosó fiúkba. Miért nem megy az övéihez ez a hitehagyott pap, kérdezték tőlem, mintha én kitudhatnám Mályi Géza útjait.

Pedig talán tudtam. A Bujdosó-házban, ahol a vacsoránál Böbe fürtjei repkedtek, és esténként Bujdosó Anci zongorázott, én is nagyon boldog voltam, és csak azért imádkoztam, hogy anyuska ne állapodjon meg túl gyorsan Bujdosó Károllyal. Majd úgyis a költészet dönti el, gondoltam, hogy őszintén, igazán, szívből, melyik lányba vagyok szerelmesebb, a copfos Böbébe vagy a hajkoronás Anciba. Éjszakánként faggattam anyuskát Anciról és Mályi Gézáról, akikről azt suttogták, gyerekkoruk óta titkos jegyesek, de ne kényszeríts, fiam, hogy én erről a gonosz papról meséljek, szörnyű időket élünk, fiam. Na de ha ő Bujdosó Eszti törvénytelen fia, miért hívják Mályi Gézának, kérdeztem, de anyuska csak legyintett.

Eltelt a január, eltelt a február, anyuska szívesen visszaküldött volna a gimnáziumba, de féltett a felfordulástól, féltett az izgalmaktól a városban, így hát mind a ketten ott maradtunk két hónapig Bujdosó Károlynál, és anyám Nagymegyerről ijesztgette levélben a rokonokat. Leírta, hogy kibékült a rettenetes Bujdosókkal, lesz majd munkása, aki tavasszal a földeket felszántja, lesz majd védelmezője a földjeinknek, de szerencsére meghallgatta imáimat az ég, és Bujdosó Károly, aki már Amerikában is legyőzte a halált, nem állt olyan hamar kötélnek.

Egyelőre nem a mi időnk, hanem Mályi Géza ideje jött el. Váratlanul elbúcsúzott a pajtában Böbétől, elbúcsúzott a zongoránál Bujdosó Ancitól, csak a fiúktól, Károly bácsitól, Anna nénitől nem köszönt el. Minek kéne búcsúzkodnunk, mondta Bujdosó Károly, ő is Bujdosó, ő sem hal meg olyan könnyen. Lehet, hogy a latintanárokhoz hasonló Mályi Géza még Károly bácsinál is titokzatosabb, gondoltam, és figyeltem, ahogy összeszíjazza nekem az ajándékba adott versesköteteket. Károly bácsi közben anyushoz fordult, ha elviszed magaddal Böbét is, akkor elengedem szántani hozzátok Feri fiamat. Mért vigyem magammal, talán lop ez a lány, kérdezte anyuska, de Károly bácsi laposan a fiaira nézett, mert ő is tudta, amit a fiai is tudtak, hogy Csák Böbe felér egy forradalommal. A Csákok mindig minket szolgáltak, mormogta Károly bácsi, nem akarom ezt a lányt kihajítani az utcára. Anyuska nagy morgolódva beleegyezett, annak meg persze örült, hogy Bujdosó Ferivel eggyel több férfi segít majd a földeken.

Leszámolunk a gazdagokkal, leszámolunk a kölykeikkel, kiabálták az emberek, mikor felcipekedtünk a vonatra, hogy otthagyjuk a Bujdosó-házat, és Csák Böbével együtt hazamenjünk Dunaszerdahelyre. Anyuska gyorsan összegörnyedt, és bólogatott, mintha egyetértene, engedjétek ezt a szegény nénit, kiabálták a katonák, és anyuska hajlongva leült az egyik ülésre. A szemét élesen ránk szegezte, miközben Böbe derekát körülölelte a sok katonatekintet. Mikor a hangoskodásukat megszoktam, már vidám, bátor fiúknak tartottam a katonákat, a beszélgetésükből kitaláltam, hogy sokan Pestről érkeztek. Majd vad kutyákat tartunk a vörösök ellen, micsoda szörnyű idők, mormogta anyuska, mikor leszálltunk a vonatról, és a főutcán kerülgettük az üvegcserepeket. Magabiztos volt, mert úgy tudta, hogy a rabokat átvitték Pozsonyból Prágába, ma a biztonság is a cseheknél van, mondogatta.

Hogy a híreket megtudjam, átszaladtam Istenesékhez a szomszédba, hiszen a Bujdosóknál kétféle örökkévalóság létezett csak, a világforradalom és a mezei munka. Bezárlak titeket egy kutyaólba, ha a tavaszi munkák idején mentek háborúzni, mondta unokáinak az Istenes nagypapa. De hiszen a hazánkról van szó, hajtogatták az Istenes fiúk, míg a hajlott hátú Istenes néni ott állt mögöttük, szipogott és tördelte a kezeit. De nem hallgathattam sokáig őket, anyuska mindenhova jött utánam, és másnap szántani küldött a hozzánk költöző Bujdosó fiúval. Majd pótolod ezt az évet, kisfiam, vigasztalt, és minden este a legkedvesebb ételeimet főzte, csak legyünk már túl ezen a sok szörnyűségen. Aztán nyár lett, a forró melegben lelassultak a hírek, azt sem tudtam, hogy Pozsony Bratislava vagy Wilson Mesto maradt-e, úgy képzeltem, az osztálytársaim Zalán tanár úr vezetésével harcolnak a Kárpátokban. Miután Csák Böbét először megsimogathattam a kamrájában, hallottam, hogy Štefanik repülőgépe Pressburg-Pozsony-Bratislava-Wilson Mesto fölött felrobbant.

De anyuska semmit sem bízott a haladásra, a gabonát is a lovakkal csépeltette. Fájós lábával újra utazgatni kezdett, elment Galántára. Pityergett, fenyegetőzött és fizetett, a Jóistent emlegette, aki védelmébe veszi a szegény özvegyet, és közben Ilus nővéremnek erős, munkabíró férjet keresett. Csak ne legyen kommunista, katonatiszt, feltaláló, sóhajtozott, mert az ilyenek elkótyavetyélik a földeket, és felgyújtják a házat. De az erős, munkabíró férfiak, akik régen összegyűjtötték a holdakat, akik régen magasra emelték a körmeneti zászlókat, ma ott hevertek a lövészárkokban. A földek után anyuska ezért a rokonokat akarta összegyűjteni, a férjjelölteket, akik élve vagy halva a föld alatt bolyonganak. Mikor átvettük a békefeltételeket, anyuska csak a templomba ment el, és lehajtotta a fejét, hogy tovább keresse a földben az elesett unokaöcsöket. Mindenkit megtalált a föld mélyén, csak apuskát nem, hiszen az ő halálával a saját szabadságát vásárolta meg. Te csak tanulj, fiam, te csak olvass, mondogatta, hogy vissza tudj menni a gimnáziumba.

De én már nem latint tanultam, hanem a Mályi Gézától kapott versesköteteket olvasgattam, és eljártam Csernai néni szeánszaira, hogy tanulságos levelekben számoljak be a szellemekről Bujdosó Ancinak. Szeánszozott az egész város, a gazdagok Csernai nénihez, a szegények és a parasztok pedig a lövészárkok mélyét kutató anyuskához jártak. A tanulságos levelekbe latin idézeteket szőttem, és a bátyámról rám maradt Angolkönyvbe verseket írtam Csák Böbéhez. Néztem a tarlókat szerelmesen, irigyeltem a Csiba és Istenes fiúkat, hordtam apuska régi kabátját, anyuska nekem ajándékozta a régi óráját, miközben a kamaszkor úgy borult rám, mint egy leszakadó égbolt. Te csak tanulj, fiam, gyakorold a latint, gyakorold magad az olvasásban, mondta anyuska minden reggel. Elmúlnak ezek a rettenetes idők, és mehetsz papnak.

A városban most már nem gyűjtöttek katonákat, anyuska alkalmasnak tartotta az időt, hogy befogasson, és elinduljon a bátyámért, akit nevetséges vádak alapján fogva tartanak egy isten háta mögötti morvaországi börtönben. Hajlongott, sírt, aranyakat hullajtott a szlovák tisztviselőknek, valami rettenetes félreértés történt, zokogta Lehota bácsinak, aki már magas posztot töltött be a rendőrkapitányságon, utánajárt és közölte anyuskával, hogy a motor maradványai alapján a mindentudó cseh gépészek se értik, mi történhetett. Jozef Hálek és a Kohn fiúk holnap, a bátyám egy hét múlva indulhat haza.

Tartalom

I. RÉSZ

Az Újvilág felé

Ártatlanok, bűnösök