Boldizsár
Ildikó

Szerkesztésében

Mesék

Férfiakról
nőknek

Nőkről
férfiaknak

– részlet –

A kötetek első kiadása
Mesék férfiakról nőknek. Budapest, 2007, Magvető
Mesék nőkről férfiaknak. Budapest, 2007, Magvető

A jelen kötet az első kiadások szövegein túl
tíz új mesét tartalmaz

© Boldizsár Ildikó, 2024

Előszó

Negyven éve foglalkozom mesékkel, és mindmáig ugyanazzal a kíváncsisággal fordulok az egyes történetek felé, mint amikor először hallottam vagy olvastam őket. Attól a pillanattól kezdve, amikor megértettem a mesékben rejlő tanításokat, fokozatosan rajzolódott ki előttem a mesékbe szőtt bölcsességek tárháza. Minél több mesét ismertem meg, annál világosabbá vált előttem, hogy életünknek nincs olyan területe, amelynek ne lenne mesebeli párja, legyen szó akár születésről, felnőtté válásról, akár anyaságról, apaságról, öregedésről – és persze a szerelemről: a pártalálás nehézségeiről, a megpróbáltatásokról és szenvedésekről, a boldogság megtalálásáról és elveszítéséről. Számomra a mesék egyrészt örömforrást jelentenek, másrészt úgy olvasom a történeteket, mint egyetemes emberi problémákra adott megoldási javaslatokat. A népmesék olyan tapasztalásokhoz segíthetnek bennünket, amelyek túlmutatnak téren és időn, s kapcsolódási lehetőségeket biztosítanak számunkra legmélyebb önmagunk felé is. Ha így olvassuk a meséket, tekinthetjük a mesehősöket olyan mintaadó személyeknek, akik megmutatják a nehézségekből kivezető utakat, a mesemotívumokat pedig olyan képi modelleknek vagy szimbólumoknak, amelyek váratlan erővel nyitnak meg előttünk addig ismeretlen utakat és lehetőségeket.

Életünk során rengeteg probléma adódik például a férfi-nő kapcsolatokból. Emiatt kezdett érdekelni, hogy vajon mit mondanak az egyes népek meséi a nőkről és a férfiakról, valamint az egymáshoz való viszonyukról. Módszeresen kerestem az erről szóló meséket az európai, valamint az Európán kívüli mesékben, és megdöbbenve láttam, hogy ezek a történetek milyen kíméletlenül szembesítenek bennünket gyarlóságainkkal, boldogság utáni vágyainkkal, valamint azokkal az illúziókkal, amelyek e vágyak nyomában járnak. A mesék azt tanítják, hogy nincsenek önmaguktól jól működő párkapcsolatok: mindkét félnek nagyon sokat kell tennie a boldogságért, amely a mesékben sem mindig tartós vagy hosszú, hanem inkább kegyelmi állapot. Ennek első lépése azonban az, hogy a férfi megértse és elfogadja a nőt, a nő pedig értse és elfogadja a férfit. Még a mesék sem állítják azt, hogy ez könnyen megvalósítható!

A Mesék férfiakról nőknek, nőkről férfiaknak kötet kilencven meséje igyekszik bemutatni mindazokat a motívumokat, amelyek leggyakrabban előfordulnak két ember között: egymásra ismerés, egymásra találás, elveszítés, szakítás, hűség, hűtlenség, csalódás, féltékenység, szerelmi háromszög, bosszú, megbocsátás, az apóssal vagy az anyóssal való feszült viszony, gyász…

De ami ezeken túl mégis a legfontosabb: minden történet azt állítja, hogy a nehézségek ellenére elérhető az az állapot, amelyet minden mese így nevez: boldogan élni.

Boldizsár Ildikó

Mesék férfiakról nőknek

A házasság eredete

Valamikor réges-régen, a világnak kezdetén, amikor még a régi népek asszonyai-emberei éltek a földön, nem volt sok nő és férfi. Apám mesélte, hogy abban az időben külön éltek a férfiak és az asszonyok. Bőviben volt vadnak a föld: vadásztak a férfiak, az asszonyok meg magokat gyűjtögettek. Hegyi barlangokban éltek a férfiak, folyó menti fűkunyhókban az asszonyok. Egymással nem volt semmi dolguk.

Történt egy napon, hogy a férfiak vadászni mentek, és mérgezett nyilaikkal le is terítettek egy gazellát. Hanem amikor meg akarták főzni, akkor látták csak, hogy a tűzzel nem gondoltak, s mire hazaértek, a tűz kialudt. Nem úgy, mint az asszonyoknál, akiknek mindenre volt gondjuk, s a tűz is mindig égett. Éhesek voltak nagyon a vadászok, leküldték hát egyik társukat a folyóhoz: kérne tüzet az asszonyoktól. Öten voltak mindössze a férfiak.

Leért a küldött a folyóhoz, át is kelt rajta. Meglátott ott egy asszonyt, amint éppen magot gyűjtött a nádasban. Mondta a férfi:

– Adjál egy kis tüzet!

Felelt rá az asszony:

– Adok én, ha velem jössz a faluba.

Elment hát a vadász az asszonnyal. Mikor a kunyhójához értek, azt mondja az asszony:

– Éhes lehetsz nagyon. Várd meg hát, míg megtöröm a magot, aztán főzök neked belőle.

Leült hát a férfi és várt. Az asszony meg fogta az őrlőkövet, megtört egy marék magot, fazékba rakta, és kását főzött belőle. Akkor aztán adott a vadásznak, és maga is evett belőle. Kérdezte a vadász:

– Mi volt ez, asszony?

– Kása – mondta rá a másik.

– Ugyan jóféle étel ez – szólt erre a férfi –, itt maradok hát veled.

És ahogy mondta, úgy is tett: nem tért vissza társaihoz, nem vitt nekik tüzet.

Azok csak vártak, vártak, de mivel sehogyan sem akart megérkezni, ők meg egyre jobban megéheztek, leküldték egy másik társukat az asszonyok falujába tüzért. Az is meglátott a folyónál egy asszonyt, amint éppen magot gyűjtött; az is kérte: adna-e neki egy kis tüzet. No, erre ez az asszony is hívta: menjen vele a kunyhójába, ott majd kap tüzet. El is ment a vadász, de bizony ő is kását kapott tűz helyett. Nagyon ízlett neki is az étel, mondta ő is, hogy ott marad – hát megint csak nem vitt senki tüzet a férfiaknak.

Most már csak három vadász maradt a barlangban; mivel az éhség egyre jobban kínozta őket, újból elment egyikük az asszonyok falujába tüzet kérni. Leért ez a vadász is a folyóhoz, látja ő is, amint egy asszony magvakat gyűjt a nádasban. Mondja neki:

– Tüzet vinnék a társaimnak; elejtettünk egy szép vadat, de megsütni már nem tudjuk, mert a tüzünk kialudt. Bizony nagyon éhesek vagyunk már.

Hanem az első két küldöttről nem mert szólni; félt, hogy ő is a sorsukra jut. De ez az asszony is csak úgy felelt, mint a másik kettő:

– Adok tüzet, ha eljössz a házamba.

El is ment a vadász, az asszony magot tört, kását főzött, meg etette a férfit. Az meg azt mondta: jó étel a kása, ízesebb a vadhúsnál, ott maradt hát az asszony kunyhójában. Elfelejtette ő is, miért jött a faluba; nem vitt tüzet éhező társainak.

Most már nem maradtak a barlangban, csak ketten; rettegtek igencsak, el nem gondolhatták, mi érte három társukat. Feldobálták a csontokat, de azok csak annyit mondtak: nincsen semmi baj. Hanem a két vadász csak nem nyugodhatott. Szaporán jártak akkoriban a gonosz szellemek; azt hitték, három társukat tán elragadta valami ilyenféle. Végül aztán úgy határoztak, hogy egyikük elmegy tüzet keresni. Feldobták megint a csontokat, úgy döntötték el, ki menjen kettőjük közül. Amelyikre a sor esett, el is indult, de előbb még megígérte társának, hogy visszajön, történjék vele bármi. No, el is indult útjára. Mikor aztán leért a folyóhoz, meglátott egy asszonyt, amint éppen magokat gyűjtött. Mondta a vadász, hogy tüzet kér; az asszony hívta a kunyhójába, ott majd kaphat. El is ment a férfi. Ez az asszony is kását főzött a magból, és megetette a vadászt. Neki is nagyon ízlett az étel, ott maradt hát az asszony kunyhójában, és bizony ő is csak elfelejtette ígéretét, hogy visszatér a barátjához.

Eltelt néhány nap, és mivel meleg idő járt, az elejtett vad húsa megromlott. Az utolsónak maradt vadász már olyan éhes volt, hogy kis híján felfalta a rothadt húst, de aztán mégiscsak úrrá lett mohóságán, és várta-várta barátját meg a tüzet. Jó darabig várt, de aztán már nem bírt félelmével, fogta íját, nyilait, és messzi tájra menekült, ahol nyoma veszett.

Így keletkezett a házasság a férfiak és az asszonyok között.

Csizmadia Hasszán

1.

Harún-al-Rasíd kalifa uralma alatt állt egykoron Bagdad. Szokása volt ennek a kalifának álruhában barangolni, hogy mindig tudja, hogy mi történik a városában…

Egyik éjjel dervisnek öltözve egy csendes kis utcában mendegélt, amikor is ének- és zeneszó hallatszott egy kis nyomorúságos viskóból. Megállt a kalifa, kissé elgondolkozott, és úgy döntött, hogy betér a viskóba. Bement, és egy üres kis szobát látott csupasz falakkal, a szőnyegen a tűzhelynél, szegényes vacsora mellett ült a gazda és a zenészek, énekelnek, játszanak és vigadoznak…

– Béke legyen veletek, vidám emberek! – köszöntötte a lakmározókat a dervis, meghajolva a ház ura előtt.

– Isten hozott, dervis apánk, ülj a tűz mellé, oszd meg velünk Allah kenyerét, vigadjunk együtt – vendégelte meg a ház ura, maga mellé ültette, és folytatódott a lakoma.

Késő éjjel kifizette a gazda a zenészeknek a megállapodott bért, és elengedte őket. Amikor elmentek a zenészek, megkérdezte a ház urától az álruhás dervis:

– Mi a neved, barátom?

– Hasszán.

– Ne vedd sértésnek a kérdésemet, Hasszán barátom, de mi a foglalkozásod, és mennyit keresel, hogy vigadva éldegélsz?

– Nem kell sok pénz a vigasságra, dervisem – felelte mosolyogva Hasszán. – Elenyészően kevés fizetésből is vidáman el lehet tölteni az időt. Én egyszerű csizmadia vagyok, papucscipőt javítok, kicsi a fizetésem. Minden este félreteszek ebből a fizetésből az ételre, a másik felén pedig zenészeket bérlek, akiket láttál. Összegyűlünk, és vidáman töltjük el az időt. És ha Allah küld egy olyan tiszteletre méltó vendéget, mint te, annál nagyobb az örömünk.

– Nem apad az öröm a hajlékodban, Hasszán barátom! De mitévő leszel, ha egyszer csak kiapad a jövedelmed nyomorúságos forrása?

– Miért apadna ki, dervisem?

– Nos, mondjuk, például gondol egyet a kalifa, és betiltja a csizmadia foglalkozást? Eszébe juthat a kalifának ilyen szeszély? Ezért kalifa ő.

– Nincs is más gondja a dervisnek, mint hogy belekössön a papucskészítőkbe! Mivel vétettünk ellene? Ha meg is történne ilyesmi, gondoskodunk arról, hogy megőrizzük az örömünket: Allah könyörületes, dervisem, nem fogyatkozik meg a vigasság annál, aki szeret vigadni. Ilyen az élet rendje: ahogy hozzáállsz a dologhoz, úgy is fog sikerülni az… Most pedig ideje lefeküdni, dervisem.

– Allah könyörüljön meg rajtad! – mondta jámboran a dervis.

2.

Korán reggel ment el a dervis.

És hamarosan azután, hogy elment, ellepték Bagdad utcáit és tereit a város hírnökei, és közhírré tették, hogy a kalifa elrendelte a papucscipő-készítők minden műhelyének és üzletének a bezárását: ettől a naptól fogva senki sem űzheti ezt a mesterséget. Annak, aki nem engedelmeskedik, a fejét veszi.

Szegény Hasszán kezéből kitépték az árt, nyakon ütve kituszkolták a szűk üzletéből, és beszegezték az ajtaját.

Éjjel Harún-al-Rasíd, a korábbihoz hasonlóan, dervisnek öltözve, újból elindult a városban barangolni. Amikor abban az utcában sétált, ahol a kedélyes Hasszán lakott, újból ének- és muzsikaszót hallott, és bement a viskóba.

– Á, dervisem, isten hozott! Tessék, parancsolj, ülj le a helyedre! – köszöntötte Hasszán.

Helyet foglaltak, elkezdtek enni-inni, énekelni, játszani, és egészen éjfélig vidáman töltötték el az estét.

Éjfélkor megkapták a zenészek a bérüket, és elmentek. Négyszemközt maradt Hasszán a vendéggel.

– Tudod-e, hogy mi történt, dervisem?

– Mi?

– Pontosan az, amit megjövendöltél tegnap éjjel! Parancsot adott a kalifa a mesterségünk betiltására…

– Mit nem mondasz?! – lepődött meg a vendég. – No és ha ez így van, mégis, honnan szereztél pénzt a mai vigasságra?

– Találtam egy agyagkorsót, elmentem hát hideg vizet árulni. A megkeresett pénz egy részét félretettem az ételre, a másik részéből pedig kifizettem a zenészeket, és újból vigasságot rendeztem!

– No és hogyha a víznek az utcán való árusítását is betiltja, akkor mit csinálsz?

– És miért zavarná a kalifát a víz árusítása, miért tiltaná be azt? És minek búslakodjam előre? Ráérek akkor gondolkozni, ha betiltja. De te ne nyugtalankodj, mindig találsz nálam egy szelet kenyeret, és egy helyet, ahol vigadni lehet.

– Ne fogyatkozzon meg az öröm a hajlékodban, Hasszán barátom! – mondta jámboran a dervis, és távozott.

3.

Korán reggel pedig már hangosan szólt Bagdad utcáin a hírnökök hangja, akik Harún-al-Rasíd parancsát hirdették ki: „Mivel Allah ajándéka a víz, mostantól kezdve senki ne merészelje pénzért árusítani azt! Megparancsolom, hogy Bagdad minden vízhordójának minden kancsóját törjék szét, és minden tömlőjét tépjék szét.”

És amikor a forráshoz ment szegény Hasszán, széttörték a korsóját, és üres kézzel kellett hazatérnie.

Éjjel újból dervisnek öltözött a kalifa, és elindult a városba barangolni. Odament a kedélyes Hasszán házához, és megint ének- és muzsikaszó hangzott onnan! Bement a kalifa a viskóba.

– Á, dervisem, isten hozott – ülj a helyedre! Vigadj velünk, hogy tegyük hosszabbá a nappalt és rövidebbé az éjszakát… Mulatni fogunk, dervisem. Jobb vigadni, mint szomorkodni.

– Természetesen, jobb a jókedv, mint a bánat! Mindannyian halandók vagyunk, hát hadd mulasson, aki még tud! – felelt a dervis, miután Hasszán mellé ült.

Késő éjjel megkapták a fizetségüket a zenészek, és elmentek. Négyszemközt maradt a dervis a kunyhó gazdájával.

– Mit hallottam ma, Hasszán barátom! Azt mondják, hogy betiltotta a kalifa a víz árusítását. Igaz ez?

– Pontosan így van, sőt még tönkre is tettek minden korsót és tömlőt is! Igazi próféta lettél, minden, amit megjövendölsz, valóra válik másnap.

– No de hogy rendeztél megint mulatságot, honnan szereztél pénzt?

– Hacsak más gondja nem lenne az embernek a földön, csak ez a pénzhiány! Nem nehéz pénzhez jutni, dervisem, munkába álltam egy kereskedőnél, mindennap kapok tőle egy kis pénzt. Egy része elment az ennivalóra, a másik részét pedig odaadtam a zenészeknek, és mulatságot rendeztem. Nem a pénz a lényeg, hanem az, hogy milyen az ember lelke.

– Allah szavára, Hasszán, kellene a kalifánk udvarába egy ilyen lélekkel megáldott ember! – kiáltott fel a dervis.

– No dervisem, hiszen minden, amit mondtál pontosan megvalósult! Talán ezek a szavaid is megvalósulnak?

– Miért is ne – semmi nincs a világon, amit ne lehetne megvalósítani – mondta a dervis.

Ezekkel a szavakkal el is váltak egymástól.

4.

Kora reggel megjelentek az udvari szolgák Hasszán nyomorúságos viskójában:

– Itt lakik Hasszán, a vigasságok kedvelője?

– Én vagyok az – felelt elcsodálkozva Hasszán.

Egyenesen a palotába kísérték Hasszánt, és ott kihirdették neki, hogy tisztséget adományoz neki az udvarnál a kalifa. Felöltöztették őt, ahogy az udvari szolgákhoz illik, kardot kötöttek az oldalára, és a palota egyik bejáratához állították. Így állt Hasszán egész nap ennél a bejáratnál: amikor leszállt az est, üres kézzel hazaküldték, megparancsolva, hogy másnap reggel ugyanígy jöjjön el, és újra foglalja el a posztját ugyanennél a bejáratnál.

Éjjel Harún-al-Rasíd, dervisnek öltözve, újból elindult a városba barangolni. Hasszán kunyhójához érkezve hallgatózott, és meglepve megállt: megint ének- és muzsikaszó hallatszott a házból, megint vigadott Hasszán. Bement a kalifa.

– Á, dervisem, dervisem, a tegnap mondott szavaid is valóra váltak: állást kaptam a kalifa udvarában!

– Mit beszélsz?

– Allahra mondom!

– És bizonyára gazdagon megajándékoztak?

– Dehogyis, egy árva garast sem adtak, üres kézzel küldtek haza!

– Akkor meg milyen pénzen rendeztél megint mulatságot?

– Ülj le, dervisem, mindjárt elmesélem. Kardot kötöttek a derekamra az udvarban. Este jöttem haza, és hirtelen egy ötletem támadt: minek nekem a kard, hisz nem fogok embert ölni. Elmentem és eladtam az acélkardot, és egy fából készültet vettem helyette, betettem azt a hüvelyébe, és hazajöttem. A pénzen pedig, amit az acélkardért kaptam, vigasságot rendeztem. No, mit mondasz, dervis, jól cselekedtem? Talán nem jobb vigadni, mint őrizni a kardot, amivel embert ölnek?

– Ha-ha-ha! – nevette el magát a dervis. – Természetesen jobb, de… de ha holnap megparancsolja neked a kalifa, hogy vágd le valamilyen bűnözőnek a fejét, mit fogsz akkor tenni, Hasszán barátom?

– Fogd be azt a baljós szádat, dervis! – haragudott meg Hasszán. – Hisz minden, amit mondasz, valóra válik, mintha csak bosszantani akarnál. Nem tudnál esetleg valami jót is megjövendölni?!

Nagyon elszomorodott Hasszán, félelem bújt a szívébe, egész éjjel nem tudta lehunyni a szemét.

Másnap valóban megparancsolta a kalifa, hogy hívassák elő Hasszánt, és minden udvari ember jelenlétében ünnepélyesen megparancsolta neki, hogy vágja le az elítélt bűnös fejét.

– Megparancsolom neked, hogy vond ki hüvelyéből a kardot, és vágd le ennek a gonosztevőnek a fejét!

– Élj sokáig, ó, hatalmas kalifa! – nyöszörögte Hasszán. – Nincs erőm hozzá… soha életemben nem vágtam le fejeket! Sok embered van az udvarban, aki ért ehhez. Őket bízd meg ezzel!

– Hallottad a parancsomat? Csak egy percet merészelj késlekedni, s máris a fejed veszem! Most azonnal vond ki kardod!

Ezekkel a szavakkal odalépett szegény Hasszán a térdeplő gonosztevőhöz, az ég felé emelte kezét, és így könyörgött:

– Ó, hatalmas Allah, te mindentudó vagy, tudod, ki az igaz, és ki bűnös. Ha vétkes a bűntettben ez az ember, adj erőt, hogy egyetlen csapással fejét vegyem! De ha nem vétkezett, váljon fakarddá az acélkardom! – mondta, és kivonta a kardot, ami fából volt, és nem acélból.

Mindenki körös-körül megdermedt a csoda láttán, Harún-al-Rasíd pedig hangosan felnevetett, és az egész udvar előtt feltárta az igazat.

Szívből nevetve, dicséretekkel árasztották el az udvaroncok a kalifát, és a vigasságot kedvelő Hasszánt. Még az elítélt is nevetett, aki térdepelve és a nyakát nyújtva várta a csapást.

Megkönyörült a bűnözőn Harún-al-Rasíd. A kegyencévé tette Hasszánt, magas tisztséget jelölt ki neki, hogy soha ne kelljen hiányt szenvednie semmiben, vidáman tudjon élni a munka mellett, és másokat is tanítson arra, hogyan kell vidáman élni a földön.

Mesék nőkről férfiaknak

A férfiak meg a nők

Valaha régen a nők nagyobb hatalommal rendelkeztek, mint a férfiak, és külön éltek. Egy nagy folyó választotta el őket egymástól. A férfiak a folyó bal partján laktak, a nők pedig a jobbon. Az asszonyok néha váratlanul rátörtek a férfiakra, megtámadták őket, megdézsmálták a termésüket, felgyújtották a falvaikat, és kegyetlenkedtek. Tűzzel-vassal uralkodtak a férfiakon.

Egy napon egy gyermek, akit Sina Sénak hívtak, azaz Sésé-a-Férfiak-Közül-Valónak, a falu főnökével összecsődíttette faluja lakóit, s így szólt:

– Apák és testvérek, tegnap este álmot láttam, s az álom elárulta, mi módon tudnánk birtokba venni az asszonyokat. Nem fegyverrel kell legyőznünk őket, hanem csecsebecsékkel és ruhákkal.

A férfiak, bár nem hittek szavának, kétségbeesésükben mégis elhatározták, hogy megfogadják a gyermek tanácsát.

Kiraktak hát másnap a folyó partjára mindenféle portékát, és aggódó várakozással lesték rejtekükből, támadásra indulnak-e az asszonyok. De amikor az asszonyok – fegyverrel a kezükben – megérkeztek, és meglátták a sok szép holmit, lerakták a fegyvereket, és rávetették magukat a portékára, hogy megkaparintsák a színes fejkendőket, a virágmintás mellénykéket, a csinos köténykéket meg a nyakékeket, karpereceket, a kék, vörös, sárga gyöngyöket, hogy ágyékukat övezzék vele, és mindazt a sok más apróságot, amiért bolondulnak az asszonyok, s amiért készek mindenüket odaadni.

A férfiak előjöttek a rejtekükből, és a magukat megadó, elégedett asszonyokat elvitték a falvaikba.

Azóta a nők ott vannak a férfiaknál, házasságra léptek velük, és ők látják el a házimunkát.

Az eladott álom

Élt egy szegény öregember, Bahtijar volt a neve. Egy reggel, amikor fölébredt, azt mondta a feleségének:

– Tegyél, asszony, a tarisznyámba egy kevés köleskenyeret, meg egy kevés túrót. Megyek szerencsét próbálni.

– Még mi nem jut az eszedbe, apóka? – így az asszony. – Maradj te csak szépen itthon a kemencénél! Ki látott már olyat, ilyen öreg apóka – szerencsét próbálni! Csak a csizmád koptatnád!

– Te csak ne avatkozz a férfiember dolgába! Az éjjel álmot láttam, megyek, és megkeresem az álmom!

– Neked vénségedre elment az eszed! Ki hallott már ilyet, álmot keresni!

– Én megmondtam neked, mit tegyél! Neked ehhez rövid az eszed! Készítsd a tarisznyát, ne a nyelved koptasd!

Mit volt mit tenni. Elkészítette anyóka a tarisznyát, apóka meg a nyakába akasztotta, és útnak indult. Ment, mendegélt. Vándorolt éjjel, vándorolt nappal. Már maga sem tudta, hány napja vándorolt.

Végül megérkezett a sztyeppére. Ott meg látja, hogy egy birka pásztor a nyáját terelgeti. Nem volt annak mása, csak a pulikutyája, egy szamara, meg egy kalyibája a szerszámai számára.

Odament apóka a pásztorhoz, meghajolt előtte: – Nőjön és szaporodjon a nyájad, fiam! A mi vidékünkön azt szokták mondani: Az éhes ember keresse fel a pásztort… Én meg már nem is emlékszem, mikor ettem utoljára, régen úton vagyok már. Nem vendégelnél meg valamivel, fiam?

Nemhiába tartják apóka hazájában, hogy a pásztorok jó emberek. Nekigyürkőzött a mi pásztorunk is, megfejte a bárányait, és Bahtijarnak nyújtotta a finom, habos tejet.

Apóka meg kenyeret tördelt a tejbe, és úgy jóllakott vele, mint a duda.

Kérdezte tőle akkor a pásztor:

– Mondd csak, jóember, honnét jössz, és merre tartasz? Mert ha hosszú út áll még előtted, csinálok neked túrót, meg köpülök egy kis vajat is.

– Erről és erről a vidékről jövök, fiam, ebből és ebből a faluból. És hogy mekkora út van még előttem, magam sem tudom. Nem sok szépet és jót láttam eddig életemben, fiam, most egy álmot akarok meglelni, de olyan szépet és jót, amilyet még soha nem láttam!

Csodálkozott a pásztor:

– Hát meg lehet találni egy álmot? Mi mindent összeálmodnak az emberek az életükben! De mi lenne, ha mindenki a keresésükre indulna?

– Jaj, fiam – mondja az öreg –, ezer álmot láthatsz, de eszedbe se jutna keresésükre indulni, azonnal elfelejted őket, mihelyt fölébredsz. De amit én álmodtam, az olyan álom, hogy akár a világ végére is elmennék utána, akár az életem árán is!

– És mondd csak, apóka, nem adnád el nekem azt az álmot? Jól megfizetném – mondta a pásztor.

Gondolkodóba esett az öregember, aztán azt mondta:

– Nem bánom, eladom. Te jó ember vagy, és még fiatal is, lehet, hogy hamarabb ráakadsz!

Elmondta a pásztornak az álmát, az meg odaadta az öregnek érte egész nyáját, kutyástul, szamarastul, kalyibástul. Aztán még nevet is cseréltek. Most már a pásztor lett Bahtijar, az öreg meg a pásztor nevét vette fel, Melik Mamed lett a neve.

Aztán mindenki ment tovább a maga útján.

A pásztor a nyakába akasztotta apóka tarisznyáját, és ment, amerre a lábai vitték.

Kívánjunk szerencsés utat neki!

Melik Mamed apó meg ráérősen elindult hazafelé, maga előtt terelgetve a nyáját. Szerencsésen haza is érkezett a falujába.

Felesége már messziről ráismert. Szaladt is elébe:

– Hát te meg kinek a nyáját terelgeted, apóka? Nem szégyelled magad? A szomszédok ujjal fognak mutogatni, nicsak, ez a Bahtijar öreg korára pásztornak szegődött!

– Csönd, asszony! – jutott szóhoz az öregember. – Vedd tudomásul, hogy nem szegődtem el én semmiféle pásztornak, a nyáj az enyém. Az álomért cseréltem. És tudd meg azt is, hogy már nem Bahtijar a nevem, hanem Melik Mamed!

No, erre már meghökken az anyóka. „Micsoda szégyen!” – gondolta. – Idegen embert néztem a férjemnek!”

– Ne haragudj, kérlek, hogy így neked támadtam! – mondta neki. – De nagyon hasonlítasz Bahtijarra, a férjemre. Annyira, hogy egészen összetévesztettelek vele!

– Jaj, te asszony, hát ne butáskodj! Nem látod, hogy én vagyok az, a te férjed?! Értsd meg: Eladtam az álmom, vele a nevem is. No, hát megismersz már? Én vagyok, a volt szegény Bahtijar, csakhogy most már a gazdag Melik Mamed!

Nagy nehezen fogta csak fel anyóka a dolgot. De aztán azon nyomban a nyájat kezdte számolgatni. Apóka mosolyogva nézte:

– Látod, anyóka, nemhiába vándoroltam az álmom után! Igaz, nem találtam rá, de találtam helyette gazdagságot!

De hagyjuk most már a gazdag Melik Mamedéket, és nézzük, hol, merre jár Bahtijar!

Ment, mendegélt Bahtijar, hegyeken, völgyeken át vezetett az útja. Egyszerre valamilyen város falainál találta magát. Közben a nap már nyugovóra tért, ráköszöntött az este. Megzörgette Bahtijar a várkaput, de az őrség nem akarta beengedni az idegent. Mit volt mit tenni, kint kellett töltenie az éjszakát a szabad ég alatt. De hiszen nincs abban semmi különös, a pásztor hozzá van szokva a természethez! Lefeküdt hát a fűbe, jól összekuporodott, és úgy aludt, mint a bunda.

De egyszer csak, amikor javában aludt, arra lett figyelmes, mintha valaki a nevén szólítaná: „Bahtijar, Bahtijar! Ébredj, Bahtijar!”

Talpra ugrik a pásztor, néz jobbra, néz balra, de sehol nem lát senkit. Végül aztán felpillant a vár falára. Látja ám, hogy ott áll valaki fenn a magasban, onnét szólongatja suttogva:

– Mit tétovázol annyit, Bahtijar? Nemsokára megvirrad! Szedd a hátizsákod, készülődj, mindjárt ott leszek!

Bahtijar nem győzött eleget csodálkozni:

– Ki ismerhet engem ebben az idegen városban? No, de ha egyszer már elfogadtam ezt az idegen nevet, el kell fogadnom vele a sorsát is!

Közelebb lépett a falhoz, fogta a hátizsákját, és várta, mi lesz ebből. Ekkorra már kinyílott a vár kapuja, s egy hosszú palástba burkolózott alak lépett ki rajta, két lovat vezetve maga mellett.

– Kösd gyorsan a zsákodat a nyereghez – mondta Bahtijarnak. – Ha a palotában észreveszik, hogy kijöttem, elfognak bennünket, és akkor végünk! De sokáig várattál magadra! Ülj gyorsan a lóra!

Sehogy sem érti Bahtijar, ki elől kell menekülnie. Azt se érti, ki ez az idegen, és honnét tudja a nevét. De kérdezgetésre nincs idő. Felül hát a lóra, és vágtában indul új társa után. Szó nélkül vágtattak, míg a reggel rájuk nem köszöntött. Csak amikor már egészen világos lett, vette észre Bahtijar, hogy a társa nem férfi, hanem egy gyönyörűséges leány, de olyan szép, hogy még a lélegzete is elállt, amikor rápillantott. Evésről, ivásról, fáradtságról, mindenről elfeledkezett Bahtijar. A szépséges leányzó is megnézte őt, arcán meglepetés tükröződött:

– Ki vagy te, legény, és hogy hívnak? – kérdezte.

– Hát már elfelejtetted, ki vagyok? Hiszen az éjjel a nevemen szólítottál!

– Tehát téged is Bahtijarnak hívnak?

– Ez azt jelenti, hogy a sötétben mást hívtál, nem engem? – így a legény.

– Úgy van, én nem téged vártalak a várfalhoz. Mert tudd meg, hogy én az ország uralkodójának a lánya vagyok, Zarnijar a nevem. Apám tanácsnokának a fiát hívják Bahtijarnak, és mi egymásba szerettünk. Csakhogy apám, a szultán másnak szánt. Azt akarta, hogy a fővezér fiához menjek feleségül, akit meg én nem akarok, mert nem szeretem őt. Így aztán Bahtijarral elhatároztuk, hogy ma éjjel megszökünk a palotából. De úgy látszik, ő meg az utolsó pillanatban megijedt a szökéstől, vagy valami más baj érhette. A sors meg pont odahozott téged arra a helyre, ahol vele kellett volna találkoznom. És ráadásul még a nevetek is egyezik… Azt hittem, hogy te ő vagy, azért szöktem meg veled a palotából. Furcsa játékot űz velem a sors! De most már gyerünk, nem vesztegethetjük az időt, amíg túl nem leszünk apám országának határán!

Azzal megsarkantyúzták lovaikat. Azok meg olyan vágtába kezdtek, hogy a szél csak úgy fütyült mellettük. Nyugovóra tért már a nap, amikor a szomszéd ország fővárosába értek. Az aranyért, amit a hátizsákjukban hoztak, szép kertes házat vásároltak. A ház előtt pompás virágoskert közepén még szökőkút is volt. Bahtijar díszes ruhára váltotta szegényes pásztoröltözékét. Olyan volt benne, hogy senki fia rá nem ismert volna a szegény pásztorfiúra! Nemsokára aztán összeházasodtak, és igaz boldogságban éltek új házukban. Bár még nem valósult meg az álom, amit a legény az öregembertől vett meg, mégis olyan boldogságban élt, amilyent csak álmodni lehet. Csakhogy a boldogság olyan, mint a röpke madár: egyik pillanatban még itt van veled, a másikban meg már hiába is keresed. Elhatározta egyszer Bahtijar, hogy most már nem közönséges borbéllyal borotváltatja meg magát, hanem elhívja a szultán borbélyát. El is jött a borbély, de tévedésből nem Bahtijarhoz, hanem a szépséges Zarnijarhoz nyitott be. Amint megpillantotta, majd kővé meredt, úgy lenyűgözte annak szépsége. Dolga végeztével aztán szaladt azonnal a szultánhoz.

– Fölséges uralkodóm! – kiáltotta már a küszöbön. – Ha tudnád, milyen gyönyörűséges felesége van annak a más országbeli Bahtijarnak!

És ahogy leírta Zarnijar szépségét, a szultán azon nyomban beleszeretett, pedig még nem is látta őt. Hívatta mindjárt a fővezérét, meséli neki, hogy s mint:

– Látni akarom Zarnijart! Mondd, mit tegyek?

– Sokáig élj, uralkodóm, világ ura! – hízelkedett neki a fővezér. – Nagyon egyszerű a dolog. Hívasd magad elé Bahtijart, és mondd meg neki, hogy holnap délben meglátogatod a házát. De te ne délben, hanem egy órával korábban menj. Így meglepheted őket, és megláthatod Zarnijart!

Tetszett a szultánnak a fővezér tanácsa. Maga elé rendelte hát Bahtijart:

– Köszöntelek palotámban, idegen – mondta neki. – Kívánom neked, hogy érezd magad otthon hazánkban. Hallottam, hogy rendes ember vagy. Elhatároztam hát, hogy nagy megtiszteltetésben részesítelek: Holnap délben meglátogatlak, és a vendéged leszek.

Szomorúan tért haza a palotából Bahtijar. Nem evett, nem ivott, csak hallgatott és szomorkodott.

– Valami bánatod van, Bahtijar? – kérdezte tőle a felesége. – Nem élet így számomra az élet, ha téged szomorúnak látlak!

– Jaj, szépséges Zarnijar, ha már nem tudtam bánatom eltitkolni előtted, halljad hát, milyen baj zúdult házunkra: A szultán abban a kitüntetésben részesít, hogy meglátogat bennünket. Minek nekem az ilyen megtiszteltetés? Jól megvagyunk mi nélküle is. Minek akar meglátogatni bennünket? Hát nincs elég ingyenélő az udvarában?

Hallgatja Zarnijar férje kesergését, összeszorul a szíve. Mindjárt kitalálta, hogy a szultán el akarja választani őket egymástól, de jól eltitkolta ezt a férje előtt. Egészen vidám hangon mondta:

– Sose szomorkodj, Bahtijar! Nem olyan nagy szerencsétlenség, ha a szultán meglátogatja házadat! Látogatásáról tudomást szerez mindenki, s az emberek még jobban fognak tisztelni. Menj gyorsan a piacra, vegyél csirkét, fácánt meg rizst bőven! A szultánt gazdagon megvendégeljük. A bánatodat meg hagyd máskorra!

Másnap már kora reggeltől folyt a sütés-főzés Bahtijarék házában. Igyekeztek, hogy mindennel időben elkészüljenek. Délre várták a vendégeket, de a szultán – a fővezér tanácsára – egy órával hamarabb érkezett. Váratlanul nyitott be hozzájuk, s azonnal meglátta a szépséges Zarnijart.

Abban a pillanatban – mintha villám csapott volna belé – aléltan a földre zuhant. A fővezér emelte föl a földről, s a füléhez hajolva súgta neki:

– Térj észhez, fölséges szultánom! Mi történt veled?

De csak nagy nehezen tudták magához téríteni.

Nemsokára fölszolgálták az ebédet. A szultán csak ímmel-ámmal csipegetett egyik ételből meg a másikból, aztán sürgősen búcsút vett a háziaktól. Távoztában egyik kezével a szívét tapogatta, a másikkal meg a fővezérre támaszkodott. Otthon aztán mindjárt ágynak esett. Mondta is a fővezérnek:

– Most adj tanácsot, mitévő legyek! Ha a szépséges Zarnijar nem lesz a feleségem, megszakad a szívem!

– Nem olyan egyszerű dolog valakinek elvenni a feleségét, felséges szultánom – mondta a fővezér. – Mit szólna hozzá a nép? Végül is igazságos uralkodó hírében állsz. Ezért először meg kell szabadulni Bahtijartól. De azt se lehet ok nélkül. A népet sértenéd meg vele. Hisz kegyelmes uralkodó vagy! Azért azt tanácsolom neked, hogy hozass vele almát a paradicsom fájáról. Nincs emberfia, aki ezt teljesíteni tudná. Akkor aztán levágatod a fejét, és feleségül veszed a feleségét!

Tetszett a szultánnak a fővezér tanácsa. Maga elé rendelte Bahtijart:

– Hallgass rám, barátom! Amint látod, megbetegedtem. Orvosaim azt mondják, egyetlen gyógyír van csak a nyavalyámra, ha eszem a paradicsomi almafa gyümölcséből. Légy szíves, barátom, hozzál nekem belőle, akár csak egyetlen darabkát! De el ne feledd, negyven napon belül vissza kell érkezned, különben a fejed vétetem!

Búsan érkezett haza Bahtijar.

– Mi történt, mitől vagy ilyen szomorú? – kérdezte tőle a felesége.

– Hogy a vipera csípné meg a szultánunkat! – fakadt ki dühében Bahtijar. – Azt parancsolta, hogy hozzak neki a paradicsombéli almafa gyümölcséből. Úgy látszik, az útjában vagyok!

– Sose bánkódj, kedves férjem-uram! – szólt a felesége. – Itt vagyok én, majd én segítek rajtad! Húzd az ujjadra ezt a gyűrűt, és indulj útnak dél irányában. Három nap elteltével a gonosz óriások országába érsz. Azok majd körülvesznek, de te semmit se félj, csak mutasd meg nekik ezt a gyűrűt. Akkor aztán a hajad szála se görbülhet meg, az óriások mindent megtesznek, amit csak kívánsz. Mert tudd meg, hogy ezen a gyűrűn a gonosz óriások uralkodójának a pecsétje van!

Felhúzta Bahtijar a gyűrűt az ujjára, és útnak indult. Ment, mendegélt, három éjjel, három nap. A negyedik nap reggelén a gonosz óriások országába ért. De alighogy az ország földjére lépett, az óriások körülfogták, rávetették magukat, s már-már széttépték Bahtijart. Szerencséjére még idejében megmutatta nekik a gyűrűt. Az óriások abban a pillanatban térdre estek előtte.

– Parancsolj velünk! – mondták neki. – A szolgáid vagyunk, te vagy a mi urunk!

– Almát kell szereznem a paradicsomi almafáról! – mondta nekik Bahtijar.

– Rendben van – mondta az egyik óriás. – Felülsz a hátamra, és én elviszlek a tündérek birodalmába!

Alighogy felült Bahtijar az óriás hátára, máris a fellegek alatt szálltak. Három éjjel, három nap repültek, míg végül egy sebes folyó partjára, egy százéves platánfához nem értek.

– Bújj ide a fa mögé, és várj! – mondta az óriás. – Rövidesen iderepül három gyönyörűséges tündér, az itteni szultán lányai. Galamb képében jönnek, de itt aztán lánnyá változnak, és megfürdenek a folyó vizében. Te meg várd ki a kellő pillanatot, valamelyiküknek vedd el a ruháját, és addig vissza ne add neki, míg meg nem ígéri a paradicsomi almát. Aztán már ha nálad lesz a gyümölcs, a gyűrűdet húzd a másik ujjadra, és én azonnal itt-termek érted.

Bahtijarnak nem kellett sokáig várakoznia. Rövidesen megjelent a három galamb, lánnyá változtak, levetkőztek, és beléptek a csillogó folyó vizébe. Ekkor Bahtijar kilépett a fa mögül, megragadta az egyik ruháját, és újra elbújt vele a platán mögé. Megfürödtek a nővérek, aztán kimentek a partra. A két idősebb belebújt a ruhájába, és rögvest visszaváltozott galambbá. De a legkisebbik hiába kereste a ruháját. Tűvé tett érte minden bokrot, de bizony sehol sem lelte.

Ekkor jó erős hangon, hogy a hangja eljusson a szélrózsa minden irányába, kiáltott a legidősebb nővér: – Jelentkezz, bárki vagy is, aki elvitted húgunk ruháját! Mutasd magad, és add vissza, amit elvettél! Salamon király koronájára esküszünk, hogy teljesítjük minden kívánságodat!

Most már Bahtijar is előjött rejtekhelyéről. – No, ha teljesítitek – mondta –, akkor megmondom, mi a kívánságom. Hozzatok nekem a paradicsomi almafa gyümölcséből, s visszakapjátok húgotok ruháját!

Alighogy ezt kimondta, az egyik galamb felszállt a magasba, egészen a fellegekig, s nem telt bele egy óra sem, már újra megjelent, csőrében egy almával teli ággal.

Elvette Bahtijar tőle az ágat, cserébe visszaadta húguk ruháját. Aztán egyik ujjáról a másikra húzta a gyűrűjét, s lám, abban a pillanatban ott-termett előtte az óriás.

– Ülj fel a hátamra, és jól kapaszkodj meg bennem – mondta. Megint fölrepültek a fellegekig, és rövidesen ugyanazon a helyen szálltak le, ahonnét útnak indultak.

Ekkor aztán Bahtijar búcsút vett az óriástól, és most már egyedül ment tovább.

Három éjjel és három nap ment, míg végre meglátta városa falát. Egyenesen a szultánhoz vette útját.

– Szerencse kísérje minden léptedet, felséges szultán! – köszöntötte már a küszöbről. – Elhoztam neked a paradicsom almáját!

A szultán csak nézett, nem akart hinni saját szemének.

– Ó, ha tudnád, milyen nagy örömet szereztél vele! – kiáltotta ravaszul. Köszönöm, barátom, őszinte szívből köszönöm!

Közben persze egészen mást gondolt: – Hogy omlana rád a háztető! Hogy nyílna meg lábad alatt a föld! Hogy süllyednél el az almáddal együtt!

De akármit gondolt is a szultán, Bahtijart meg kellett jutalmaznia szolgálataiért, és békében el kellett bocsátania.

Odahaza meg már várta őt boldog felesége. De hagyjuk most Bahtijart meg a szépséges Zarnijart, és nézzük csak, mit művel a szultán.

Az bizony egész áldott nap csak úgy dúlt-fúlt dühében. Végül maga hívatta a fővezért:

– A tanácsodat akarom, mit tegyek. Hogyan szabaduljak meg ettől az embertől? Van olyan hely a világon, ahonnét nem jön vissza?

– Köszöntelek, felséges szultánom! – mondta a fővezér. – Van bizony, van ilyen hely a világon. Parancsold meg neki, hogy hozzon neked rózsát Dzsulisztan Iram rózsakertjéből! Nincs az a földi halandó, aki erre képes lenne!

– Köszönöm a tanácsod, fővezérem, így teszek!

Reggel mindjárt üzent Bahtijarért.

– Nincs országomban még egy olyan vitéz, mint te – kezdte hízelkedve. – Rajtad kívül senki sem hozott volna a paradicsomi almafa gyümölcséből! Maradj a barátom továbbra is, és kérlek, teljesítsd még egy kívánságomat: Hozzál nekem rózsát Dzsulisztan Iram rózsakertjéből! De negyven napon belül itt legyen az a rózsa! Mert ha anélkül jössz vissza, a fejedet vétetem!

Bahtijar egyetlen szó nélkül hallgatta végig a szultánt. Aztán meghajolt előtte, és megint csak szó nélkül távozott.

– Miért vagy olyan szomorú, Bahtijar? – kérdezte tőle a szépséges Zarnijar.

– Hogyne lennék szomorú, mikor már csak negyven nap az életem! Azt parancsolta a szultán, hogy Dzsulisztan Iram rózsakertjéből hozzak neki virágot. Dehát hol lehet az a rózsakert? És egyáltalán létezik valahol?

– Sose szomorkodj, férjem-uram! Valamit megint csak kigondolunk! Ismerem azt a titkos verset, amely megnyitja előttünk az utat Dzsulisztan Iram rózsakertjébe! Csak le kell hunynod a szemed, elmondod a varázsigét, és egyből ott-teremsz! A rózsakertben sok szépséges leány van, de van köztük egy, akinek szépsége felülmúlja mindegyikét, mint nap a csillagok ragyogását. A neve: Dzsuli-gah-gah-hanum. Amikor elneveti magát, szépséges ajkáról mindig egy rózsa hull a földre. Te meg gyorsan hajolj le, vedd fel a rózsát, de vigyázz, nehogy a szépséges leányra nézz közben, mert nagy szerencsétlenség történik! Aztán gyorsan mondd el megint a varázsigét, és újra itthon teremsz!

Zarnijar aztán férje fülébe súgta a varázsigét, és útnak indította őt. Kiment Bahtijar a város kapuján, ott jó erősen behunyta a szemét, és elmondta a varázsigét. De alighogy befejezte, valami ismeretlen erő a magasba emelte, és vitte, nem tudni hová, merre. Amikor az ámulattól újra kinyitotta a szemét, egyszerre földet ért a lába.

Körültekintett maga körül Bahtijar. Soha életében nem látott olyan szépet! Amerre csak ellátott, mindenhol csodálatosan szép rózsák nyíltak, szökőkutak vize csillogott a napfényben, a magasban pacsirta dalolt. És a virágok között negyven szépséges leányzó táncolt, egyik szebb, mint a másik. Látszott, hogy egy csodálatos napnak ugyanazon csodálatos órájában született mindegyik. De volt közöttük egy, amelyiknek szépsége elhalványította a többiét. Szebb volt ő a fényes nap ragyogásánál, a csillagos égen úszó hold fényénél is!

Meglátta őt Bahtijar, és csak nagy nehezen tudta levenni róla tekintetét. Nem tudta megállni, hogy újra rá ne nézzen, de most már úgy állt ott, mintha elbűvölték volna. Mindenről megfeledkezett. Elfelejtette, hogy honnét és miért jött ide, megfeledkezett a szultánról meg a feleségéről is.

De hagyjuk most őt Dzsulisztan Iram rózsakertjében, és lássuk, mi történik Zarnijar házában.

Várta vissza férjét Zarnijar első nap, várta második nap. Eltelt tíz, aztán eltelt húsz nap is. Elérkezett a harminckilencedik nap is, majd a negyvenedik, de bizony Bahtijar csak nem érkezett haza. „Úgy látszik, Dzsuli-gah-gah-hanum mégiscsak elbűvölte" – gondolta magában Zarnijar. „És ha így történt, akkor már magától nem tud visszajönni!”

Jó erősen behunyta hát Zarnijar a szemét, elmondta magában a varázsigét, és a következő pillanatban már ott volt ő is Dzsulisztan Iram rózsakertjében. Alighogy körülnézett, mindjárt látta, hogy bizony úgy van, ahogy gondolta. Dzsuli-gah-gah-hanum ott táncolt társnői körében, és Bahtijar meg, mint akit megigéztek, csak állt, és nem tudta levenni róla a szemét.

A rózsakertben állt a bál. A leányok kacagtak, s velük kacagott Dzsuli-gah-gah-hanum is. És ajkáról csak úgy hullottak a földre a rózsák, olyan volt a föld, mint egy illatos szőnyeg!

– Gyere velünk táncolni! – hívták Zarnijart a szépséges leányzók.

– Nincs énnékem arra kedvem! – válaszolta Zarnijar, és gyorsan galambbá változott. De közben Bahtijart ágacskává változtatta, csőrébe vette, és már szállt is vele, minél messzebbre Dzsulisztan Iram rózsakertjéből. Közben az ágacskával együtt egy szál rózsát is a csőrébe vett. Amikor hazaértek, a galamb visszaváltozott Zarnijarrá, az ágacska meg Bahtijarrá. Csak most emlékezett vissza, mi történt vele, és szégyenkezve hajtotta le fejét Zarnijar előtt.

– Ne vesztegesd az időt hiába, Bahtijar – mondta neki a felesége. – Fogd a rózsát, és szaladj vele a szultánhoz. Rövidesen letelik a negyvenedik napod!

Tágra nyílt a szultán szeme az ámulattól, amikor meglátta Bahtijart.

– No még ilyet! Bahtijar épen és egészségesen tért haza, ráadásul még rózsát is hozott Dzsulisztan Iram kertjéből! Micsoda váratlan öröm!

Magában közben meg azt gondolta: – Hát már sohasem szabadulok meg tőle?

Amint kihúzta a lábát Bahtijar a szultán palotájából, maga elé rendelte a szultán ismét a fővezért: – Most aztán mitévő legyek? Ez az ember még a poklok fenekéről is hazajön! Adj tanácsot, hogyan szabadulhatok meg tőle, különben a szívem szakad meg Zarnijarért!

Gondolkodóba esett a fővezér, fejét a tenyerébe hajtotta, úgy gondolkodott. Egyszerre aztán a homlokára csapott:

– Megvan, felséges szultánom! Parancsold meg neki, hogy menjen a másvilágra, és látogassa meg a szüleidet! Aki egyszer odajut, nem tud onnét többé visszajönni!

Tetszett a szultánnak a fővezér tanácsa. Küldött is nyomban Bahtijarért.

– Bahtijar barátom, megint szükségem van a segítségedre. Nagyon régen nem láttam a szüleimet. Azóta, amióta meghaltak. Annyira szomorú vagyok miattuk! Menj, kérlek, és nézd meg őket, hogy vannak ott a másvilágon, megelégedettek, egészségesek-e. És ne feledd el, kérlek, átadni nekik üdvözletemet! Negyven napot adok rá, hogy megjárd a másvilágot!

Hazaérkezett Bahtijar a szultántól. Kérdezte tőle a felesége:

– Mi történt veled, kedves férjem-uram, hogy nem vagy se élő, se holt?

– Igazában inkább halott vagyok, pedig még élek, még nem haltam meg! – felelte Bahtijar. – Azt kívánja a szultán, hogy látogassam meg a szüleit a másvilágon, és hozzak neki tőlük üzenetet! Nincs ember a földön, aki ezt teljesíteni tudná! Élő ember nem mehet a másvilágra, a halott meg nem jöhet vissza a földre!

– Ne félj, férjem-uram, valahogy csak kijutunk ebből a bajból is! – vigasztalta őt Zarnijar. – Menj vissza a szultánhoz, és mondd meg neki, hogy hordasson a palota előtti térre negyven öl száraz fát. Aztán rakassa máglyába, és az egészet öntesse le olajjal! Te aztán felmászol a máglya tetejébe, és leszólsz, hogy gyújtsák meg. Az égő olaj fekete füstje eltakar majd az emberek szeme elől. Én meg addigra galambbá változom, téged megint ágacskává változtatlak, és kimentelek a lángok közül. Ami azután történik majd, azzal egy csöppet se törődj!

Megkönnyebbült Bahtijar e szavak hallatán. Nyomban indult is a szultán udvarába:

– Köszöntelek, felséges szultán! Csak azért jöttem, hogy megmondjam neked: már kigondoltam, hogyan jutok a másvilágra. Parancsold meg a szolgáidnak, hogy a palota előtti téren halmozzanak fel negyven öl száraz fát, s öntsék le száz hordó olajjal. És aztán felmegyek a máglya tetejébe, ti meg ott lent meggyújtjátok az olajos fát. A tűz engem egyenesen a másvilágra visz. Csak egyre kérlek, felséges szultán: Embereid ne takarékoskodjanak a fával, hogy a máglya jó erős lánggal égjen!

– Már hogy takarékoskodnának vele? Azt hiszed, nekem nem érdekem, hogy erős lánggal égjen? – mondta a szultán.

Meg is parancsolta a szolgáknak rögvest, hogy ne negyven, hanem száz öl fát hordjanak össze a térre. „Égjen porrá, hogy még csak az emléke se maradjon!” – gondolta magában.

Összehordták a szolgák a fát, leöntötték olajjal. Bahtijar meg fölmászott a tetejébe, onnét kiabálta:

– Meggyújthatjátok! A legfőbb ideje, hogy induljak a másvilágra!

– Jó utat! – szólt a szultán, és saját kezével gyújtotta meg a farakást.

A szultán mellett ott állt a fővezére meg a borbélya is.

– El ne feledd meglátogatni a mi szüleinket is! – kiáltották Bahtijarnak. – Üdvözöljük őket!

A farakás meg már minden oldalról lángban állt. Füstje az égig emelkedett, és minden oldalról elrejtette Bahtijart az emberek szeme elől.

De ekkor Zarnijar átváltozott galambbá, Bahtijart meg ágacskává változtatta, úgy mentette ki a lángok közül.

A szultán, a fővezér meg a borbély egész éjjel ott álltak a tűznél, mindig újabb hasábokat raktak rá, s olajjal öntözgették.

De hagyjuk őket a tűznél, mi meg nézzük meg, mi történik Bahtijarék házában.

Bahtijar meg Zarnijar harminckilenc gyönyörűségesen boldog napot töltött együtt, csak egymásnak éltek ez alatt az idő alatt. Amikor aztán közeledett a negyvenedik nap, azt mondta Zarnijar Bahtijarnak:

– Éljen a szultán! Kegyelméből szépen és vidáman éltünk negyven napon át! De most elérkezett az ideje, hogy mi is felvidítsuk őt! Azt akarta, hogy üzenetet hozzál neki a szüleitől. Legyen meg hát az akarata!

Fogott egy papírtekercset, és ráírta: „Feketedjék meg az orcád, fiunk! Szemed veszítse el látását! Bahtijart küldted hozzánk látogatóba, de magad rest voltál! Jaj a fiúnak, aki megfeledkezik atyjáról, jaj annak a hajtásnak, amelyik megfeledkezik a törzsről, amelyikből kinőtt! Űzd el a gonoszt magadtól, fiunk, és látogass meg bennünket, míg nem késő!"

Alul meg aláírta a szultán összes ősének a nevét – hetedízig visszamenőleg. Aztán egy hasonló levelet írt a fővezérnek, de nem feledkezett meg a borbélyról sem. Mindhárom papírtekercset Bahtijar tarisznyájába tette, és még virradat előtt kivezette férjét a térre, ahol a máglya helyén nagy rakás hamu állt. Beültette a kihűlt zsarátnokba, és jól beszórta hamuval.

Megvirradt a negyvenedik nap reggele. A szultán, a fővezér meg a borbély kimentek a térre a hamurakáshoz. Hadd lássák az emberek, hogy Bahtijar nincs többé, hogy elment, és már soha vissza nem jön!

Jaj, de mit látnak szemeik? A zsarátnok közepe egyszer csak megmozdul, emelkedni kezd, és kilép belőle Bahtijar!

– Köszöntlek, felséges szultán! – mondta hajlongva. – Tudod, mennyire siettem? Attól féltem, hogy elkésem, és felséged megharagszik rám! De a parancsot teljesítettem. Meglátogattam szüleidet a másvilágon, és átadtam nekik fiúi üdvözletedet. Igaz, hogy nem élnek, de azért jó egészségnek örvendenek. Házuk ott áll az ég kertjében. Csak ki kell lépniük az erkélyre, s egyik felől a Tejutat, másik felől meg a Mézfolyót láthatják. Jól is érzik ott magukat, csak, már elnézést a szóért, kicsit neheztelnek rád, felséges szultánom!

– Aztán láttad az én szüleimet is? – kérdi a fővezér.

– Láttam bizony, láttam! Nemcsak a tiédet, de a borbélyét is! Mind a szultán apját szolgálják a másvilágon, mint ti a szultánt a földön. De hiszen írtak is nektek! – mondta Bahtijar, és tarisznyájából elővette a három papírtekercset. Olvassa a szultán a levelet, közben a füle tövéig pirul. Olvassa a fővezér is a magáét, még a haja töve is piros lett. Olvassa a borbély a levelét, piros lett tőle még a feje búbja is. Ott álltak mind a hárman, és szégyelltek egymásra nézni. Végül a szultán szólalt meg elsőnek: – Hány öl fára lenne szükség, hogy a másvilágra jussak, Bahtijar?

– Én is szeretném meglátogatni a szüleimet! – így a fővezér.

– De akkor már engem is vigyetek magatokkal! – szólalt meg a borbély.

– No, ha mind a hárman menni akartok, legalább ötszáz öl fa kell – válaszolta Bahtijar. Megparancsolta a szultán, hogy hordják össze az ötszáz öl fát, aztán a fővezérrel meg a borbéllyal felmásztak a tetejébe. Mikor mind a hárman fenn voltak, lekiáltottak, hogy gyújtsák meg a máglyát.

Lángra lobbant a fa, s a tüze a másvilágra vitte a szultánt, a fővezért meg a borbélyt.

A nép aztán Bahtijart választotta meg szultánnak. Jóságos és igazságos szultán lett belőle. Mondogatták is az emberek: – Hogyan is tűrhettünk annyit azelőtt? Már régen a másvilágra kellett volna küldeni a régi szultánt!

Így hát Bahtijar volt a szultán, Zarnijar meg a birodalom szépsége, első hölgye. Megvalósult, amiről a pásztor még csak álmodni se mert volna! De az öregembertől megvett álmot még mindig nem találta meg.

Bahtijar nem tudta, merre keresse azt az álmot. Pedig odaadta érte egész juhnyáját, ráadásul még a nevét is!

De nemhiába mondják, hogy amit keresel, nem találod, amire meg nem számítasz, bekövetkezik.

Egy este, amikor a törvényhozásból érkezett haza Bahtijar, látta, hogy felesége már mélyen alszik. Nem akarta fölébreszteni, ezért palástjába burkolózott, mint ahogy réges-régen a pásztorsubába szokott, és lefeküdt a padlóra. Összekuporodott, mint hajdan a szabad ég alatt, s mély álomba merült.

Fölébredt éjfélkor Zarnijar, és látja, hogy szobájában valaki alszik a padlón. Már-már az őröket hívatta, hogy öljék meg a betolakodót, de aztán jobban megnézte az alvó embert.

Hogyhogy nem ismertem fel? – gondolta. – Hiszen ez a férjem, Bahtijar! Úgy alszik itt, mint egy pásztor! De hát igaz, valaha pásztor volt ő maga is! Aludjon csak békében, én majd őrzöm az álmát.

Leült hát melléje a szőnyegre, és gyöngéden őrizte az álmát.

Fölébredt Bahtijar az éj kellős közepén, ránézett Zarnijarra, de mindjárt be is hunyta a szemét, mintha csillogó fény vakította volna el a látását. De aztán újra kinyitotta, ránézett a feleségére, és elnevette magát. – Te meg mit nevetsz? – kérdi tőle Zarnijar. – A boldogságtól nevetek, hogy rátaláltam az álomra, amit régen egy öregembertől vettem. Nem volt ám az közönséges álom! Azt álmodta az öreg, hogy az éjszaka kellős közepén felkelt a nap, és ott sütött a feje fölött. Az emberek azt szokták mondani, hogy ez lehetetlen, és lásd, nekem mégis sikerült! Mert te, Zarnijar, te vagy az én napom. Az én fénylő napsugaram! És meg kell még neked azt is vallanom, hogy nem Bahtijar az igazi nevem. Ezt csak az álommal együtt vettem meg az öregembertől. Az én igazi nevem Melik Mamed! És most visszaveszem!

De itt már aztán vége is a mesének. Mert Bahtijar megtalálta az álmát, és visszavette a nevét.

Az égből három alma hullott a földre: egy az enyém, aki a mesét mondtam, egy a tiéd, aki a mesét meghallgattad, egy meg azé, aki az úton vándorol.

Tartalom

Előszó

Mesék férfiakról nőknek

A házasság eredete
(afrikai – Borbás Mária fordítása)

A házasság próbája
(bambara – Tótfalusi István fordítása)

A csillagleány
(észak-amerikai indián – Dégh Linda fordítása)

A Kondorkeselyű leánya
(dél-amerikai – Boglár Lajos fordítása)

A varázsbugyor
(észak-amerikai indián – Dégh Linda fordítása)

A telhetetlen Mulcsin
(giljak – Kovács Zoltán fordítása)

Az üresfejű
(amur-parti – Diószegi Vilmos fordítása)

A hóból készült vőlegény
(észak-amerikai indián – Dégh Linda fordítása)

Yagbaoro és felesége, Gobu Yeli
(guineai – Kende István fordítása)

Rádhá és Krisna szerelme
(indiai – Borbás Mária fordítása)

A boldog ember inge
(magyar)

Az ördög helyettese
(bolgár – Sipos István fordítása)

A hét fonákság
(olasz – Sziráky Judit átdolgozása)

A kán mestersége
(kazah – Ivanics István fordítása)

A buta férj és az okos feleség
(kasmíri – Szőke Sándorné fordítása)

Lángoló szívek
(mordvin – Dugántsy Mária fordítása)

Világszépe
(spanyol – Boglár Lajos fordítása)

A Naphercegnő
(breton – Zsámboki Zoltán fordítása)

A kék tenger szépséges leánya
(finn – N. Sebestyén Irén fordítása)

A nevető és a síró alma
(török – Kúnos Ignác fordítása)

Világszép Nádszálkisasszony
(magyar – Benedek Elek gyűjteményéből)

A százlábú leány
(koreai – Büky Béla fordítása)

Ki a legfurfangosabb?
(német – Oláh Zsuzsanna fordítása)

A tapasztalatlan fiú
(kárpát-ukrajnai – Fincicky Mihály fordítása)

Nemtudomka
(magyar – Benedek Elek gyűjteményéből)

A szerencse városa
(spanyol – Benedek Elek átdolgozása)

A képzelt betegség
(koreai – Büky Béla fordítása)

Apa és fia
(tadzsik – Jeremiás Éva fordítása)

Etikán és Utikán
(csuvas – Agyagási Klára fordítása)

A zsugori herceg
(szicíliai – Zsámboki Zoltán fordítása)

A szamuráj szerencséje
(japán – Toyama Koichi elmondása után írta Kúnos Ignác)

A nehéz helyzetbe került kovács
(afrikai – Ignácz Rózsa fordítása)

A balsorsú ember
(finn – N. Sebestyén Irén fordítása)

Hogyan ismert meg egy leány két fiút igazán?
(erdélyi szász – Üveges Ferenc fordítása)

A két kérő
(zsidó – Benedek Elek átdolgozása)

A fogadott fiú
(román – Kerekes György fordítása)

Az álszent szerzetes
(szanszkrit – Vekerdi József fordítása)

A halálából felélesztett leány
(guineai – Kende István fordítása)

Mese Enggangról, a szarvascsőrű madárról
(indonéz – Katona Tamás fordítása)

Kígyó Darvitéz és Tatárvitéz
(magyar – Benedek Elek gyűjteményéből)

Napvilág és Holdvilág
(kalmük – Benedek Elek átdolgozása)

Ferhád és Sírín
(tadzsik – Jeremiás Éva fordítása)

A három özvegy miniszter
(koreai – Büky Béla fordítása)

A túlvilági menyasszony
(észak-amerikai indián – Dégh Linda fordítása)

Csizmadia Hasszán
(örmény – Dabi Mária Rozália fordítása)

Mesék nőkről férfiaknak

A férfiak meg a nők
(guineai – Kende István fordítása)

Négy férfi meg egy nő
(afrikai – Radnóti Miklós fordítása)

A szarka meg az asszonyok
(török – Bartócz Ilona fordítása)

Miért halunk meg
(afrikai – Radnóti Miklós fordítása)

Sorsok
(szanszkrit – Vekerdi József fordítása)

A márna felesége
(afrikai – Ignácz Rózsa fordítása)

A madár-leány
(giljak – Kovács Zoltán fordítása)

Kevganya
(mordvin – Dugántsy Mária fordítása)

Kilja
(mordvin – Dugántsy Mária fordítása)

A csúnya férfi
(új-guineai – Bodrogi Tibor fordítása)

Az okos leány
(tuvai – Hegyi Imre fordítása)

Hogyan ment férjhez egy királykisasszony?
(kárpát-ukrajnai – Fincicky Mihály fordítása)

Mese a királyleányról, aki a palotájából mindent látott
(erdélyi szász – Üveges Ferenc fordítása)

A mészből faragott leány
(délszláv – Pappné Tarczay Gizella átdolgozása)

A kínai császár és a görög hercegkisasszony
(török – Bartócz Ilona fordítása)

Amikor az ördög tanítómester volt
(spanyol – Oláh Zsuzsanna fordítása)

Türelemkő – türelemkés
(török – Kúnos Ignác fordítása)

A Zöld Lovag
(dán – Rónay György fordítása)

A hűséges asszony
(német – Bartócz Ilona fordítása)

A hűséges asszony, aki bánatával megindította a köveket
(kínai – Beke Margit átdolgozása)

Keletre a Naptól, nyugatra a Holdtól
(norvég – Beke Margit fordítása)

Bahodur és Zarina
(tadzsik – Rab Zsuzsa fordítása)

A farkas szempillái
(japán – Zádor Margit fordítása)

A hegyi boszorkány és a sárkánykirály
(koreai – Büky Béla fordítása)

Ne a szépségéért vedd el a lányt!
(bolgár – Sipos István fordítása)

Rózsakirályné
(spanyol – Boglár Lajos fordítása)

A három szarvas
(újgörög – Kúnos Ignác hagyatékából Lengyel Balázs átdolgozása)

A kolduslány
(svájci – Üveges Ferenc fordítása)

A néma szultánkisasszony
(török – Benedek Elek gyűjteményéből)

A három szegfű
(spanyol – Boglár Lajos fordítása)

Szerelmes történet
(indiai – Borbás Mária fordítása)

A féltékeny tündérasszony
(szanszkrit – Vekerdi József fordítása)

Sfurtuna, az elátkozott leány
(szicíliai – Zsámboki Zoltán fordítása)

A bölcs Sirense és a szép Karasas
(kazah – Balázs Béla fordítása)

A beteljesült előjel
(amur-parti – Diószegi Vilmos fordítása)

A férj és a feleség örökös civakodásban éltek
(lett – Brodszky Erzsébet fordítása)

A gonosz királynék
(kasmíri – Szőke Sándorné fordítása)

Egy királynak három felesége
(afrikai – Borbás Mária fordítása)

Kéklótusz apáca kalandjai
(tibeti – Róna-Tas András fordítása)

A telhetetlen anyós
(afrikai – Ignácz Rózsa fordítása)

A hinta
(észak-amerikai indián – Dégh Linda fordítása)

A férjét szerető asszony
(szanszkrit – Vekerdi József fordítása)

Ámor és Psyché
(görög – Benedek Elek gyűjteményéből)

A Halhatatlanság Hegye
(japán – Büky Béla fordítása)

Az eladott álom
(azeri – Ivanics István fordítása)

A kiadás időpontjáig nem sikerült valamennyi jogtulajdonost fellelnünk, ezért a fordítói jogdíjat elkülönített számlán kezeljük a jogosultak jelentkezésig.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Korrektor Tomka Eszter
Korrektor Molnár Eszter Edina
A borító Leon Bakszt jelmeztervének felhasználásával készült
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 501 5

Felhasznált betűtípus: Noto Serif – SIL OFL