Julie Haworth

ÚJRAKEZDÉS A CUKI CICA KÁVÉZÓBAN

Fordította: Dávid-Goitein Zsófia

A mű eredeti címe: New Beginnings at the Cosy Cat Cafe

Copyright © 2024 Julie Haworth

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Dávid-Goitein Zsófia, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető

ISBN 978-963-614-738-9 (papír)

ISBN 978-963-614-739-6 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gyergyai-Szabó Mariann

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Korrektúra: Goodword Kft.

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Chrisnek (és a cicáknak).

Remélem, eljutsz odáig,

hogy ezt elolvasd.

Imádlak.

1. fejezet

Tori hipnotizálta a futószalagot, amire a 231-es járat poggyászait várták. Két férfi közé préselődött, akik legalább kétszer akkorák voltak, mint ő, és úgy tettek, mintha nem vennék észre, nehogy véletlenül maguk elé kelljen engedniük. Látszott, hogy bevetésre készek, és abban a pillanatban lecsapnak majd a bőröndjükre, ahogy az feltűnik a szalagon.

– Elnézést! – szólt Tori hangosan, hogy észrevegyék.

– Bocsánat, kedvesem! Nem láttam, hogy itt van – szabadkozott a magasabb férfi, miközben odébb lépett, hogy elengedje Torit.

– Semmi gond – mosolygott halványan Tori, miközben arra gondolt, hogy biztosan észrevette őt a férfi, csak nem ment arrébb. Hallotta, ahogy a csomagok tompa puffanással a futószalagra kerülnek, közben a poggyászkezelők egy vékony műanyag függöny mögött a poggyászokat rendezgették.

– Most komolyan! Nem pakolnának kicsit óvatosabban? Vagyunk néhányan, akik törékeny holmit is tettünk a bőröndbe – mormolta Tori végigsimítva hosszú, barna haján, amit aztán lófarokba kötött a csuklójára rakott hajgumival.

– Úgy csinálnak, mintha homokzsákokat hajigálnának – szólt mögüle egy nő. Tori megfordult, hogy lássa, ki beszél. Egy koromfekete hajú, ötvenes évei vége felé járó asszony állt mögötte. Olyan rikító vörös rúzs volt a száján, amilyet Tori még életében nem látott. – Amikor visszajöttünk Marbelláról, már azelőtt ripityára törtek a mini sherryk, hogy kiértünk a reptérről – folytatta a nő keresztbe font karral. – Emlékszel, milyen ideges voltam, Gary?

A nő mellett álló alacsony, kopaszodó férfi némán bólintott.

– Kész téboly – válaszolta Tori egyetértően bólintva.

– Remélem, nincs semmi törékeny a bőröndjében, kedvesem. Én a magam részéről megtanultam a leckét, ugye, Gary?

Gary ismét bólintott. Tori gyanította, hogy a férfi pontosan tudja, hogy nincs értelme vitatkozni.

– Minden, ami törékeny, itt van. Így a legbiztonságosabb – simított végig büszkén a rózsaszín válltáskáján a nő.

Tori halványan elmosolyodott. Nem volt beszédes hangulatban, semmi kedve nem volt bárkivel is szóba elegyedni. Életének egyik legszörnyűbb hete állt mögötte. Képtelen volt elhinni, hogy közte és Ryan között mindennek vége. Amikor egy évvel korábban nekivágtak életük nagy kalandjának, minden a lehető legcsodásabban alakult. Tori úgy gondolta, a jövőjük is közös. Izgatottan várta, hogy felfedezzék a világot Ryannel, aztán visszatérjenek a Kelet-Sussex megyében található Blossom Heathbe, ahol Tori felnőtt. Mindent eltervezett. Hazajönnek, összegyűjtik a házelőlegre valót, összeköltöznek, eljegyzik egymást. Tökéletes volt a terv. Tori már azt is tudta, milyen esküvőt szeretne, hiszen kislány kora óta szövögette az álmait. Mindent úgy csinált, ahogy kellett, mindig ennek megfelelően cselekedett.

Amikor Ryan egy hete közölte vele, hogy nem tér vissza Angliába, Tori nagyon meglepődött, aztán úgy gondolta, végül is nem a világ vége, ha Ryan egy kicsit tovább szeretne Thaiföldön maradni. De miután a férfi kerek perec a tudtára adta, hogy esze ágában sincs visszamenni, és szakítani akar, mert a párkapcsolat nem neki való, Tori világa fenekestül felfordult. A párkapcsolat nem neki való? Ez meg mit jelentsen? Több mint négy évig voltak együtt, miután egy londoni buliban találkoztak. Mi ez, ha nem párkapcsolat?

Tori ismét a csomagokra pillantott. Továbbra sem látta a sajátját. Hosszan, gondterhelten sóhajtott. Hol a hátizsákja? Egyre kevesebben álltak lesben a futószalagnál, és a csomagok száma is jelentősen csökkent. Már csak egy élénk rózsaszín, aranyflamingóval díszített kerekes bőrönd körözött a szalagon. Tori körülnézett. Ekkor vette észre, hogy a 231-es járat utasai közül már csak ő vár a csomagjára. Megdörzsölte a halántékát. Érezte, hogy pillanatokon belül megfájdul a feje. Tényleg eltűnt a poggyásza? Sóhajtott. Miért mindig vele történik ilyen? Ha tudta volna, hogy elvész egy csomag, pénzben fogadott volna rá, hogy az övé lesz az. Mintha nem lett volna már éppen elég fáradt az utazástól és az őt ért érzelmi sokkhatástól, még az elveszett poggyászt is intéznie kellett. Remek. Mondhatni, nagyszerű.

Tori gyorsan írt egy SMS-t az édesanyjának, Joyce-nak, mert tudta, hogy várni fogja őt a kijáratnál. Épségben megérkeztem. Alig várom, hogy lássalak. Még lesz egy utam az elveszett poggyászok pultjához, de igyekszem, ahogy tudok. Puszi. Tori elborzadt, amikor belegondolt, hogy be kell számolnia az édesanyjának Ryanről. Senkivel, még az egyetemi barátaival sem osztotta meg a szakítás hírét. Valahonnan a semmiből hasított bele a reményteljes gondolat, hogy Ryan talán észhez tér. Miután rájön, mekkorát hibázott, Tori után utazik Angliába. Végül is nem kizárt, hogy ez lesz a vége. Mi értelme mindenkit elkeseríteni a szakítás hírével, ha még van esély rá, hogy a dolgok jóra fordulnak? Tori nem akarta, hogy az édesanyjának meglegyen a véleménye Ryanről, márpedig ha elmesélné, hogyan viselkedett a pasas a héten, Joyce biztosan mondana rá egyet-mást. Tori imádta az édesanyját, de tudta, hogy Joyce a férfiakkal szemben kicsit sem elnéző. Amikor megkérdezte, hogy Ryan miért nem utazik haza, Tori azzal a történettel állt elő, hogy a férfi alkalmi munkát talált, ezért csak néhány héttel később érkezik. Szörnyen érezte magát, amiért kénytelen volt hazudni az anyjának, hiszen soha nem tett ilyet, most viszont nem látott más lehetőséget. Ha nem mondja ki hangosan, még mindig tehet úgy, mintha együtt lenne Ryannel. Valahogy könnyebb volt így.

Amint Ryan közölte vele, hogy a kapcsolatuknak vége, Tori felszállt az első gépre. Képtelen volt tovább nézni, ahogy a férfi boldogan veti bele magát a szingliéletbe. Noha Tori reménykedett benne, hogy a szakítás csak átmeneti, és Ryan végül visszatér hozzá, a lány alig várta, hogy hazaérjen. Tudta, hogy az édesanyja szomorú lesz, ha kiderül, hogy nem a terv szerint haladnak a dolgai. Úgy volt, hogy együtt jönnek vissza Ryannel, és megkezdik életük új fejezetét. Munkába állnak. Összeköltöznek. Talán össze is házasodnak. Tori megcsóválta a fejét. Nem volt értelme azon elmélkedni, mi minden lehetett volna. Muszáj volt optimistának maradnia. Biztos volt benne, hogy ha engedi a dolgokat leülepedni, talán beszélhet Ryannel, és el tudja érni, hogy a férfi meggondolja magát. Ha ez mégsem jön össze, majd okosan, a megfelelő pillanatban adja Joyce tudtára, hogy mi történt. Még véletlenül sem szerette volna látni az édesanyja csalódott arckifejezését, amikor rájön az igazságra.

Tori követte a jelzést az elveszett poggyászok pultjához. Amint észrevette a fáradt és dühös emberekből álló sort, tudta, hogy jó helyen jár. Arra gondolt, hogy legalább nem ő az egyetlen szerencsétlenül járt utas, aki a poggyászát keresi. Hallotta, hogy a sor elején álló férfi az ügyintézővel kiabál.

– Mi értelme első osztályra jegyet venni, ha maguk még arra sem képesek, hogy elhozzák a poggyászomat? Tudja, mennyibe került nekem ez a jegy? – ordította a férfi egyre vörösödő arccal.

Torit egy kissé irritálta a pasas viselkedése. Aztán észrevette, hogy erősebben markolja a kézitáskája fogantyúját. Bármi történt is a férfi csomagjával, Tori biztos volt benne, hogy kár a pult mögött álló hölggyel ordibálni, attól nem kerül elő hamarabb a bőrönd. Most őszintén: miért ilyen udvariatlanok az emberek? Senkinek nem áll szándékában elveszteni az utasok poggyászát, nem ez a szegény hölgy tehet róla. Tori elhatározta, hogy amint a pulthoz ér, a lehető legkedvesebb lesz az ügyintézővel. Ez a legkevesebb, amit tehet, kárpótlásul, amiért a hölgynek ezzel a kiállhatatlan fickóval is foglalkoznia kell. Miközben odalépett a pulthoz, megfogadta, hogy soha nem fog az elveszett poggyászok részlegén dolgozni. Ahogy belegondolt, mennyi dühös emberrel kellene nap mint nap foglalkoznia, megborzongott.

Amint a kijárathoz ért, észrevette az anyukáját.

– Anya! – szaladt tárt karokkal Joyce felé.

– Hát itt az én kislányom! – ölelte magához az édesanyja. – Nagyon hiányoztál. Gyere, hadd nézzelek! – lépett hátra, hogy alaposan végigmérje Torit. – Csodásan festesz, mint mindig, csak sovány vagy, és a hajad is világosabb – borzolta össze Tori hosszú, barna haját.

– Ez csak a thaiföldi napfény – mosolygott Tori.

– Jól áll neked, kincsem. Olyan… napcsókolta vagy.

– Kösz, anya.

– Kár, hogy nem érkezett meg a csomagod. Mit mondtak az ügyintézők, mire számíthatsz?

– Kitöltöttem egy formanyomtatványt, adtak egy hivatkozási számot. Drukkoljunk, hogy egyáltalán tudják, merre jár a csomag! Ha megtalálják, elküldik a címemre, úgyhogy nem kell visszajönnöm.

– Az is valami. Sajnálom, hogy Ryan nem jött veled. Fogadok, hogy nemsokára hiányozni fog.

– Igen – vágta rá Tori anélkül, hogy az édesanyja szemébe nézett volna. – Már most hiányzik.

– Mit is mondtál? Miért maradt kint?

– Talált valami felszolgálói munkát, ami nagyon jól fizet. Ha össze akarunk gyűjteni egy saját házra valót, nem utasíthatta vissza a lehetőséget – hazudta Tori.

– Persze hogy nem. Milyen jó, hogy gondol a jövőtökre! Igazán jó embert találtál.

– Igen – pislogott nagyokat Tori, hogy visszatartsa a könnyeit.

– Mi a baj, kicsim?

– Csak az allergiám – törölte meg Tori a szemét a kézfejével. – Szerintem a repülő légkondija hozta ki.

– Tessék. Inkább ezt használd! – nyújtott oda egy zsebkendőt Joyce.

– Köszönöm – szipogott Tori.

– Igyunk itt egy csésze kávét, vagy készítsek neked egy isteni forró csokit?

Joyce-é volt Blossom Heath egyetlen teázója, a Finom Csésze. Kiadós süteményei és más nyalánkságai legendásak voltak.

– Ki is díszíted?

– Naná! Tejszínhab, pillecukor és csokiszórat.

– Szerintem nem kérdés, mit választok, anya – karolt Joyce-ba Tori.

– Akkor indulás! – nevetett Joyce. – El nem tudom mondani, mennyire örülök, hogy végre hazajöttél, kislányom. Nagy megkönnyebbülés, hogy tudom, minden rendben. Te és Ryan itt fogtok lakni a közelemben.

– Na igen… Én és Ryan – bólintott egyetértően Tori. Ahogy a kocsi felé tartottak, érezte, hogy remeg a keze. Remélte, hogy nem fog azonnal kibukni belőle a szakítás híre. Tudta, hogy mennyire szerette Ryant az édesanyja, és azt is, hogy milyen szomorú lesz, ha kiderül, hogy Tori és a férfi között mindennek vége. Tori szeretett volna egy kicsit várni, hátha még van esély a békülésre. Minek aggódjon feleslegesen az édesanyja? Miközben a csomagtartóba rakta a táskáját, rájött, hogy jóval nehezebb lesz a hazatérés, mint hitte. Még annál is nehezebb lesz.

2. fejezet

Gyorsan eltelt az idő, amíg hazaértek a reptérről. Tori rengeteget mesélt az édesanyjának. Mindig is nagyon közel álltak egymáshoz, de már több mint egy éve nem találkoztak. A lány még csak tizenöt éves volt, amikor az apja elhagyta őket, a férfi azóta sem nagyon kereste a társaságát. Tori megkapta a kötelező karácsonyi és születésnapi képeslapokat, jó néhány kínos telefonbeszélgetést is lefolytatott az apjával, de az utóbbi néhány évben nem sűrűn látták egymást. Tori úgy érezte, nehéz volna megbocsátani a férfinak azok után, hogy elhagyta Joyce-t egy másik nőért, ráadásul nem sok erőfeszítést tett annak érdekében, hogy kapcsolatban maradjon a lányával. Tori úgy volt vele, hogy ha az apjának nem fontos a találkozás, neki sem lesz az. A férfi talán szégyellte magát azok után, ahogy Joyce-szal bánt, és félt csak úgy beállítani. Ki tudja? Mindenesetre Tori és az édesanyja tökéletesen megvoltak nélküle. Minden könnyebb volt így. Ők ketten a világ ellen.

Ahogy a Finom Csésze Teázóhoz értek, Tori elmosolyodott. Jó volt ismét az édesanyjával lenni, hazatérni Blossom Heathbe, noha nem így tervezte a találkozást.

– Olyan jó visszatérni! Minden olyan, mint régen – állapította meg Tori, ahogy belépett a teázóba, majd szemügyre vette az üvegpulton sorakozó süteményeket. – Hogyhogy bezártál délutánra? Azt hittem, Cathy tartja a frontot.

– Ó! Úgy emlékszem, említettem, kicsim… Ezek szerint mégiscsak kiment a fejemből. Cathy néhány hete elment. Találkozott egy férfival, és Northamptonba költözött. Azóta egyedül vagyok. Vasárnap lévén úgy gondoltam, akár délután is bezárhatok.

– Egyedül vagy? De anya! Ez nagyon sok egy embernek. Nem tudsz egy időben sütni, felszolgálni, és felvenni a rendeléseket – vonta össze a szemöldökét Tori.

– Megoldom. Lerövidítettem a nyitvatartási időt, és egy kicsit visszavettem a választékból. Csak néhány hetet kellett átvészelnem az érkezésedig, mostantól viszont lesz erősítésem.

– Vagy úgy – sóhajtott Tori. Most, hogy szakított Ryannel, egyáltalán nem volt benne biztos, hogy a Finom Csésze Teázóban szeretne dolgozni. Mégis mik a terveim? – tette fel magának a kérdést, majd amikor rájött, hogy nem tud rá válaszolni, érezte, hogy kicsit hevesebben ver a szíve. Ilyen hosszú távban még nem gondolkodott.

– A legjobbkor jöttél vissza, így semmi értelme új alkalmazottat keresnem. Minden tökéletesen fog működni – mosolygott Joyce.

– Igen. Tökéletesen – bólintott Tori, miközben érezte, hogy émelyeg a gyomra. Fogalma sem volt arról, hogy meddig marad Blossom Heathben. – Ó! Látom, van kávés diótorta – váltott gyorsan témát.

– Legalább annyi időt adj, hogy levegyem a kabátom! – nevetett Joyce. – Tudod, mit hol találsz. Szolgáld ki magad, én addig elkészítem a forró csokit.

Tori letette a táskáját az ablak melletti székre, aztán elvett egy tányért, és vágott magának egy jókora szeletet a tortából. Nagyon éhes volt. A repülőn felszolgált étel egyáltalán nem ízlett neki. Valami fura, húsos szósszal leöntött, ragacsos tésztát kapott, de hogy milyen hús volt rajta pontosan, azt nem tudta megállapítani. Tori fogott egy villát, aztán leült az asztalhoz. Mindig is az ablak mellett ült a legszívesebben, mert onnan rálátott az utca forgatagára. Az évek során rengeteg időt töltött itt, figyelte a világ folyását. Amikor észrevette a kiskutya méretű vörös macskát a teázó bejárati ajtajánál, nagyon megörült. A cica folyamatosan nyávogott, remélve, hogy beengedik.

– Ernie! – pattant fel Tori a helyéről.

– Tudod, miben állapodtunk meg. Ide nem jöhet be – kiabált ki Joyce. Tori és Joyce a Finom Csésze Teázó melletti házban laktak. Az volt az egyik fő szabály, hogy Ernie nem mehet be a teázóba.

– Ugyan, anya! Ha egyszer bejön, az még nem a világ. Több mint egy éve nem látott.

– Na jó. De csak most az egyszer – adta be a derekát Joyce.

Tori kinyitotta az ajtót, aztán egy laza mozdulattal felkapta Ernie-t, ami nem kis teljesítmény volt, tekintve, hogy a Maine Coon cica több mint nyolc kilót nyomott. Tori megvakargatta a macska állát, mire az hangosan dorombolni kezdett.

– Nagyon hiányoztál, Ernie. Már majdnem elfelejtettem, milyen édes vagy – tette le a földre, hogy a cica felfedezhesse a terepet. Tori szeretettel végigmérte a barátságos, hangulatos kis teázót, bár kénytelen volt megállapítani, hogy kicsit ódivatú hatást kelt a hely. A tiritarka abroszok, a cirádás csipkeszalvéták, valamint az egymáshoz nem illő bútorok igencsak megérettek a cserére. Tori jókorát harapott a süteményből.

– Hm – hunyta le a szemét, miközben a cukormáz finoman elolvadt a szájában.

Joyce nevetett.

– Most, hogy itt vagy, bármikor olyan sütit eszel, amilyet akarsz, kincsem. Úgyis felszedhetnél pár kilót.

– Őszintén szólva végre kényelmesen beleférek a farmeromba, és szeretném, ha ez így is maradna. A különféle fogyókúrák után kiderült, hogy a siker titka nem más, mint az, ha fél évig rizsen és babon él az ember.

– Na, erre itt ne számíts! – mosolygott Joyce, miközben két pohár tejszínes forró csokit tett az asztalra, aztán odahúzott egy széket, és leült Torival szemben. – A kedvencedet főztem a mai teához… Lasagnét.

– Kösz, anya.

– Most, hogy felfedezted Ázsiát, áruld el, mi tetszett benne a legjobban!

– Ez nehéz kérdés. Mármint az egész olyan… káprázatos volt. Az ember szeme tényleg kinyílik, amikor más kultúrával találkozik, és rájön, mennyi mindent rejt még a nagyvilág. Tokióban az tetszett, hogy olyan élénk és pezsgő. Az a sok neonfény és a popkultúra… Annak a városnak tényleg van egyfajta rezgése.

– Kicsit olyan, mint London?

– Igazság szerint egyáltalán nem olyan. Nehéz körülírni. Úgy fogalmaznék, hogy az ellentétek városa – válaszolta Tori a forró csokit kevergetve. – A csodás templomok és történelmi emlékhelyek mellett hatalmas felhőkarcolókat és éjjel-nappali boltokat látni, ezeket követik a csoda szép, barátságos kertek. Ott mindent áthat a csúcstechnológia, ami pedig a vásárlást illeti, semmihez nem fogható. Imádnád, anya. Biztosan odalennél érte.

– Efelől nincs kétségem, bár nem hiszem, hogy kárpótolna ezért a helyért.

– Ott is kiélhetnéd magad. Tele van hangulatos kávézókkal, ahol ezeket a finom, édes, vörösbabkrémmel töltött zsemléket árulják. Anpan a nevük – mosolyodott el Tori, ahogy felidézte az emléket. – Jaj, anya! Imádnád.

– Anpan? Érdekesen hangzik. Majd keresek valami receptet.

– Mindenképpen! Szívesen leszek a tesztalanyod.

– Gondoltam – kuncogott Joyce.

– Várj! Keresek néhány képet a telefonomon – nyúlt Tori a táskájába, majd előhalászta az iPhone-ját, és megkereste a Tokióban készített fotókat.

– Tényleg csodás élményben lehetett részed – állapította meg Joyce.

– Tudod, mik tetszenének neked leginkább a tokiói kávékultúrában? – hajolt közelebb Tori. – A macskás kávézók.

– Micsodák?

– A macskás kávézók. Rengeteg macska van a városban. Mivel sokan kis lakásban élnek, nem tarthatnak háziállatot, így viszont lehetőségük van egy-egy cica közelében lenni. Zseniális ötlet.

– És a macskák csak úgy ide-oda sétálgatnak, miközben az emberek kávéznak?

– Pontosan. Vannak szabályok, például csak akkor simogathatod meg a cicát, ha odamegy hozzád. A macskatartásra vonatkozóan is léteznek előírások, így akarják elérni, hogy az összes cicának jó sora legyen. Annyira hiányzott Ernie, hogy amikor csak tudtam, betértem egy ilyen kávézóba – hajolt le Tori, hogy ölbe vegye a vörös cicát.

– Nem hangzik túl észszerűen. A macskák mindig láb alatt vannak, és folyton felfordulást okoznak. Felmásznak a függönyre, leverik a csészéket… Bolondok.

– Valahogy mégis működik a dolog, és a vendégek is imádják.

– Gondolom, ahány ház, annyi szokás.

– Egyszer elviszlek, és magad is látni fogod.

– Jó lenne – szorította meg Tori kézfejét Joyce. – Feltéve, ha addig valaki elvezeti helyettünk a teázót – tette hozzá gyorsan.

– Áll az alku. Na most te mesélj! Mi történt Blossom Heathben, amíg nem voltam itt? Van valami szaftos pletyka? – kérdezte Tori, miután az utolsó rózsaszín pillecukrot is a szájába tette.

– Ilyesmiről nem tudok. Nem sok minden változott.

– Ugyan már! Ki vele! – kuncogott Tori.

– Igazság szerint van egy dolog, ami talán érdekes számodra.

– Mi az?

– Rose Hargreaves visszaköltözött.

– Micsoda? Jean unokahúga Jasmine Cottage-ból? Hú! Azt hittem, eljegyezték, és Londonban él.

– Így is volt, de tavaly tavasszal visszajött, hogy segítsen, amikor Jean elesett, és…

– Jean elesett? Jól van?

– Már igen. Combnyaktörése volt, de időközben teljesen felépült. Na mindegy. Szóval Rose idejött, beleszeretett egy itteni pasasba, úgyhogy szakított a vőlegényével.

– Komolyan? Ki a pasas?

– Jake Harper.

– Jake? Az kizárt.

– Teljesen odavannak egymásért. Rose most Jeannél lakik Jasmine Cottage-ban, de nem hiszem, hogy ez sokáig így lesz. Hamarosan egy farmra költöznek Jake-kel.

– Hú! Ez csodálatos! Hihetetlen, hogy Rose végre visszajött. Legutóbb akkor beszéltem vele, amikor Japánba utaztam. Nehéz kapcsolatot tartani, ha az ember folyton járja a világot.

– Ott, helyben talált munkát is. Tanít valamelyik suliban. Mondtam neki, hogy hétvégén jössz, alig várja, hogy találkozzatok.

– Én is alig várom. Írok neki. Olyan régen láttam!

– Várj, amíg Ryan is megérkezik! Akkor ti négyen szervezhetnétek egy dupla randit.

Ryan nevének hallatán Tori szája kellemetlenül kiszáradt.

– Talán.

– Olyan kedves pasas az a Ryan! Biztosan jól kijön majd Rose-zal.

– Aha – bólintott Tori, bár tudta, hogy ez nevetséges. Muszáj elmondania az édesanyjának az igazságot. Eddig soha nem hazudott neki, és továbbra sem állt szándékában. Az odáig rendben, hogy nem telefonon akart beszámolni a szakításról, most viszont már nem kellene titkolóznia. Tudta, hogy muszáj összeszednie minden bátorságát, aztán nagy levegőt venni, és…

– Gondolkodtam. Tudom, még korai, hiszen csak most jöttél vissza, és Ryan nincs is itt, de félretettem egy kis pénzt, és szeretném kifizetni az előleget.

– Jaj, anya! Ezt igazán nem fogadhatjuk el – vágta rá Tori.

– Hadd segítsek, kicsim! Tudom, milyen nehezen jutnak manapság ingatlanhoz a fiatalok. Ennyit mindenképp meg akarok értetek tenni, úgyhogy hadd járuljak hozzá a költségeitekhez! Kérlek, kicsim! Ne vitatkozz! Engedd, hogy segítsek! – nézett mélyen Tori szemébe Joyce.

Tori a szó szoros értelmében rosszul érezte magát. Mégis mit mondjon? Bocs, anya, de a fickó, akit tökéletesnek véltél, egy hete kidobott, és esze ágában sincs visszatérni Angliába? Konkrétabban fogalmazva: erre a pasasra pazaroltam négy évet az életemből. Nem. Akkor biztosan megszakadna az édesanyja szíve. Jobb, ha vár, mielőtt megosztja vele a hírt. Ha van bármi esély a kibékülésre, bármi halvány remény… Addig jobb, ha lakatot tesz a szájára.

– Rendben, anya. Ez igazán kedves tőled, köszönöm – mondta végül, miközben próbálta visszatartani a könnyeit.

– Gyere ide, kicsim! – állt fel Joyce, hogy megölelje a lányát. – Szerintem megnézhetnénk néhány házat, mielőtt Ryan megérkezik. Mit szólsz? Lássuk, mik a lehetőségek! Az iskola közelében épül néhány takaros kis családi ház. Jake húga, Kate nemrég vett egyet. Nagyon tüneményes.

– Miért is ne? – egyezett bele Tori, bár maga sem értette, mi ütött bele. Miért mondott igent? Ezzel csak még nagyobb gödröt ás, amiből nehezebb lesz kimászni. Elvégre nem hazudhat a végtelenségig.

3. fejezet

Tori másnap reggel frissen, de szomorúan ébredt. Egy év után most először aludt igazán jól. A diákszállók és az olcsó szállodák messze nem voltak olyan kényelmesek, mint az otthona.

– Jó reggelt, Ernie! – vakargatta meg a cica buksiját. Volt valami megnyugtató abban, ahogy Ernie megjelent az ágy végében, Tori ugyanis még mindig nem szokott hozzá, hogy egyedül alszik. Friss volt még a szakítás élménye Ryannel. Ryan… Tori felült, a tenyerébe temette az arcát. Miért nem mondta meg Joyce-nak az igazat rögtön azután, hogy megérkezett? Amíg Thaiföldön volt, könnyebbnek tűnt halogatni a kellemetlen beszélgetést, most viszont csak tetézi a problémát, ha tovább színlel. A lelke mélyén tudta, hogy a kibékülés illúziójába kapaszkodni finoman szólva is bolondság. Az édesanyja ki akarja fizetni a közös házra szánt előleget, holott Tori és Ryan már nincsenek is együtt. Jóságos ég! Visszafeküdt, aztán a fejére húzta a párnát. Joyce házakat szeretne vele nézni a héten. Kész gyötrelem!

Akármilyen csábító volt a gondolat, hogy az egész napot ágyban töltse, tudta, hogy azzal nem oldja meg a problémát, előbb-utóbb úgyis kénytelen lesz vele szembenézni. Hallotta, hogy az édesanyja odalent tesz-vesz a konyhában. Úgy döntött, összeszedi magát, és a tettek mezejére lép. Nagy levegőt vett, félretolta a paplant, aztán felvette a köntöst. Elhatározta, hogy amint lemegy, megmondja Joyce-nak az igazat, elvégre az őszinteség a legtisztább út. A konyha felé menet hallotta, hogy az édesanyja együtt énekel a rádióból felcsendülő dal előadójával.

– Mióta vagy Ronan Keating-rajongó? – kuncogott Tori, miközben kihúzott egy széket.

– Igazán dallamos ez a szám, és amúgy is jó hangom van.

– Tudom. Csak piszkállak – mosolygott Tori. – Amúgy mi ez? Olyan, mintha ünnepi lakomát készítenél.

– Palacsinta friss áfonyával és juharsziruppal, kicsim.

– Ennyire nem kényeztethetsz el. Nincs huszonnégy órája, hogy hazajötértem, mégis majdnem egyheti kalóriamennyiséget befaltam. Tudod, hogy egy szelet pirítóssal is beérem, ahogy mindig.

– Mikor tegyek ki magamért, ha nem az egyetlen lányom hazaérkezése utáni első reggelen? – rakta le Tori elé a palacsintás tálat Joyce.

– Na jó. De a vacsorát én készítem – jelentette ki Tori, aztán jókora adag juharszirupot locsolt a palacsintájára. Joyce mosolygott.

– Figyelj, anya! Mondhatok neked valamit?

Tori addig akarta megosztani a Ryannel kapcsolatos hírt, amíg úgy érezte, hogy van elég bátorsága.

– Mit, kincsem? Nézd! Ezt meg akartam neked mutatni. A múlt héten, amikor arra jártam, elhoztam egy brosúrát arról az új lakóparkról, amit a múltkor emlegettem – húzta elő Joyce a konyhaszekrény fiókjából a csillivilli prospektust.

Tori ránézett a smaragdzöld, fényes borítóra, amin a következő, aranybetűs felirat szerepelt: MEADOWGATE INGATLANOK. Tori nyelt egy nagyot.

– De anya!

– Csak nézd meg! Ne rontsd el az örömömet, kicsim! Csodásan néz ki, nem? Szerintem tökéletes hely lenne, hogy elkezdjétek a közös életeteket Ryannel.

Tori halványan elmosolyodott, majd egy jókora darab palacsintát tömött a szájába. Így legalább nem kellett azonnal reagálnia. Jó ég! Már megint milyen pocsék az időzítés!

– Igen. Nagyon mutatós.

– Mutatós? Szerintem több annál. Ezt nézd meg! A tizennyolcadik oldalon felsorolják, mi minden található arrafelé. Látod? Vannak teniszpályák, sőt konditerem is akad helyben.

– Hú! Ez igen! – lapozta végig a prospektust Tori. Mást sem látott, csak ragyogó mosolyú, kéz a kézben sétálgató párokat a mesterséges tó mellett, és vidám tandemezőket. Mindenki olyan tökéletesen boldognak látszott! Torinak hirtelen elment az étvágya. Félretolta a tányért.

– Megyek, lezuhanyozom – pattant fel.

– De még be sem fejezted a reggelit! – állapította meg Joyce.

– Szerintem a tegnap esti lasagne megülte a gyomrom.

– Na jó. Akkor majd áruld el, hogy mihez lenne kedved! Tekintve, hogy ez az első napod, nem terveztem korán kinyitni a teázót. Ha szeretnéd, bármikor elmehetünk megnézni azokat a házakat. Ott a prospektus hátulján az ügyfélfogadási idő.

– Ó! – csúszott ki Tori száján, miközben azon gondolkodott, hogy mit találjon ki, ami miatt nem kell házakat néznie, hiszen úgysem fog odaköltözni. – Az az igazság, hogy szerettem volna meglátogatni Rose-t. Mi lenne, ha elmennénk hozzá?

– Rose-hoz? Nincs az iskolában? Hétfő reggel van.

– Jaj!

A fenébe! Joyce-nak igaza volt. Rose még jó eséllyel tanít. Torinak hirtelen eszébe jutott valami.

– Nem kezdődött már el a tavaszi szünet? Most volt nagypéntek, nem?

– De igen! Jól mondod, kincsem. Rose biztosan örülni fog neked.

– Megyek, és felhívom.

Tori visszament a szobájába, megkereste a telefonját, közben imádkozott, hogy Rose otthon legyen.

Hangosan kopogtatott a Jasmine Cottage-i ház bejárati ajtaján, amire kutyaugatás volt a válasz. Kutya? Rose-nak kutyája is van, mióta visszatért? – elmélkedett Tori.

Aztán egyszer csak kinyílt az ajtó, és Tori szélesen elmosolyodott, amint megpillantotta a gyerekkori barátnőjét.

– Tori! Olyan rég találkoztunk! – kiáltott Rose, aztán megölelte Torit.

– Rég, bizony – helyeselt Tori, miközben érezte, hogy egy nedves orr szimatolja a térdét. – És őt mi szél hozta? – hajolt le, hogy megsimogassa a folyamatosan ugrabugráló, fekete-fehér border collie-t.

– A neve Scout. Aranyos, nem?

– Hát szia, Scout! Tényleg nagyon cuki vagy.

Mintha megértette volna, a kutyus hanyatt vágta magát, és várta, hogy Tori megvakarja a hasát.

– Ez a kedvenc mutatványa – nevetett Rose. – Attól tartok, addig nem enged be, amíg meg nem dögönyözöd.

Tori nevetett.

– Szíves-örömest – guggolt le a kutyához, aztán ismét felegyenesedett. – Nagyon aranyos. Hihetetlen, hogy már kutyád is van, pedig csak nemrég jöttél vissza.

– Nagyon sok minden történt, amióta nem találkoztunk – mondta Rose. – Mi lenne, ha főznék egy teát, és mindent megbeszélnénk?

– Nagyszerű ötlet – lépett beljebb Tori.

Miután Rose kitöltötte a teát, leültek a konyhaasztalhoz, aztán vidáman beszélgetni kezdtek mindarról, ami az utóbbi időben történt.

– Próbáltam felidézni, hogy mikor találkoztunk legutóbb – szólt Tori. Mindkét kezét a csésze oldalára tette, csak ezután kortyolt a teából.

– Szerintem nagyjából öt éve. Amikor nyaranta visszajöttem, te mindig úton voltál.

– Olyan rég nem láttuk egymást? Hú! Közben rengeteg dolog történt. Először te mesélj! Hogyan lettél egy bankár menyasszonyából és londoni tanárnőből ismét Blossom Heath-i lakos, valamint Jake Harper barátnője?

Rose nevetett. Elmesélte, hogy tavaly tavasszal tért vissza Blossom Heathbe, amikor a nagynénjét ápolta, majd miután elvesztette az állását Londonban, ideiglenesen egy Blossom Heath-i általános iskolában vállalt munkát.

– Scoutot akkor találtam, amikor visszajöttem. Kóbor kutyus volt, én pedig úgy döntöttem, befogadom.

– Ha jól sejtem, nem csak Blossom Heath ejtette rabul a szíved – mosolygott ravaszul Tori.

– Nos, nem. Jake-nek nagy szerepe volt a dologban. Amíg nem találkoztam vele, észre sem vettem, milyen rosszul mennek a dolgok az exemmel. Ahogy visszatértem, rájöttem, mit is szeretnék valójában. Aztán amikor Mrs. Connolly, az iskola igazgatónője állandó munkát ajánlott, tudtam, hogy maradnom kell.

– Hú! Azért nehéz lehetett felbontani az eljegyzést.

– Az volt. Folyamatosan kétségek gyötörtek. Azon gondolkodtam, jól döntöttem-e, de a lelkem mélyén tudtam, hogy Jake mellett a helyem. Talán giccsesen hangzik, de jó eséllyel valóban megérzi az ember, ha megtalálta az igazit.

– Tehát Jake a nagy ő? – cukkolta Tori, és közben észrevette, hogy Rose arca egyre vörösebb.

– Azt hiszem, igen.

– Ez csodálatos, Rose! Nagyon örülök a boldogságotoknak, és szuper, hogy visszajöttél. Minden barátra szükségem van most, hogy…

– Mi történt? – vonta össze a szemöldökét Rose.

Tori lehajtotta a fejét. Nem tudta, hol kezdje a történetet, olyan zavaros volt minden.

– Ryanről van szó?

Tori érezte, hogy mindjárt elfutják az arcát a könnyek. Ezúttal nem tartotta vissza őket, hagyta, hadd hulljanak. Rose közelebb húzta a székét, majd átkarolta Tori vállát.

– Mi az? Mi a baj?

– Istenem, Rose! Olyan hülye vagyok! – suttogta két szipogás között Tori. – Ami Ryant illeti… vége.

– Jaj, ne! Annyira sajnálom! Mi történt?

Rose kivett egy zsepit a farmerja zsebéből, aztán a barátnője felé nyújtotta.

– Hát ez az. Semmi. Fogalmam sincs, mit rontottam el. Minden szép volt és jó, aztán egyszer csak közölte, hogy már nem akar kapcsolatban élni. Nem mondta, miért, semmilyen magyarázatot nem adott. Csak nemes egyszerűséggel közölte, hogy a párkapcsolat nem neki való. Ez mégis mi a fenét jelent, Rose?

– Mást nem mondott? Csak annyit, hogy szeretne véget vetni a dolognak?

– Semmit nem fűzött hozzá. Halvány gőzöm nincs, mit rontottunk el. Mintha egyetlen éjszaka alatt gondolta volna meg magát. Tervezgettünk. Úgy volt, hogy visszajövünk, keresünk egy közös otthont, eljövök anyától, ő pedig feladja a londoni albérletét, és ideköltözik. Azt hittem, karácsony előtt eljegyezzük egymást, és… ez lett a vége.

– Valahogy nem áll össze a kép – jelentette ki Rose. – Nem csoda, hogy összezavarodtál. Én is így éreznék.

– Folyamatosan tervezgettük, hogy mi lesz, ha egyszer hazajövünk, erre Ryan véget vet mindennek. Azt hittem, boldogok vagyunk. Én legalábbis az voltam.

– Istenem, Tori! Nagyon sajnálom. Nem ezt érdemled. Tartozik annyival, hogy elárulja, miért döntött így. Az ember nem vethet véget a négyéves párkapcsolatának anélkül, hogy tisztességes magyarázatot adna.

– Egyszerűen nem értem – gyűrte össze a zsebkendőt Tori, majd a bal kezébe szorította. – De még ennél is kacifántosabb a dolog.

– Hogyhogy?

– Telefonon nem akartam elmesélni anyának, és azóta sem mondtam el neki. Ha van esély rá, hogy kibékülök Ryannel, talán minden jóra fordul. Nem akarom, hogy anyának rossz véleménye legyen róla. Főleg azok után, ahogy apám cserben hagyta. Nem hiszem, hogy megbocsátana Ryannek, ha megtudná. Szóval azt mondtam, hogy munkát kapott Thaiföldön, ezért egy kicsit tovább marad.

– Jaj, Tori! – simogatta meg a barátnője karját Rose.

– Tudom. Először úgy voltam vele, hogy amint megérkezem, megosztom vele a hírt, de aztán nem tudtam magam rávenni. Olyan izgatott volt, hogy végre mindketten hazajövünk, és közös otthont keresünk… – Tori egy kicsit elhallgatott, aztán folytatta. – Tegnap este még azt is felajánlotta, hogy kifizeti az előleget a közös otthonunkra. Jaj, Rose! Még egy prospektust is adott, és el akar vinni a Meadowgate Ingatlanközvetítőhöz, hogy megnézzünk néhány házat. Most mit csináljak? – nézett Rose-ra tágra nyílt, könnyes szemmel. – Tudom, nem lett volna szabad hazudnom, mert így csak tetéztem a bajt.

– Ne butáskodj! – adott még egy zsepit Torinak Rose. – Anyukád meg fogja érteni. Nem akar mást, csak hogy boldog legyél. Te is tudod, hogy mindig melletted áll és támogat. Ez az egész Ryan hibája, nem a tiéd. Ugye te is így gondolod, Tori?

Tori egy ideig nem szólt semmit.

– De anya szereti Ryant. Magába roskad, ha megtudja az igazat – mondta végül.

– Szerintem villámgyorsan megváltozik a véleménye, ha megtudja, mit művelt a pasas. Az enyém legalábbis megváltozott – jelentette ki szigorúan Rose.

– Lehetséges – vonta meg a vállát Tori.

– Biztos vagyok benne – fogta meg Tori kezét Rose. – Vegyél egy nagy levegőt, és mondd el neki az igazat! Biztosra veszem, hogy a te oldaladon áll majd.

– De mi van, ha ez az egész csak átmeneti, és a végén sikerül rendeznem a dolgokat Ryannel?

– Szerinted sikerülhet?

– Nem tudom – hajtotta le a fejét Tori. – Olyan hirtelen történt! Úgy érzem, még nem sikerült feldolgoznom. Folyton a telefonomat nézem, de nem jelentkezik. Nem hív, nem ír. Elhatároztam, hogy nem fogok kezdeményezni.

– Akkor is. Szerintem ilyen horderejű dolgot nem titkolhatsz az anyukád előtt, Tori. Túl jól ismer. Úgyis rá fog jönni. És meg fog érteni.

– Igazad van.

Tori egy kicsit megnyugodott, aztán hátradőlt a széken, és hangosan kifújta az orrát.

– Kösz, Rose. El nem tudom mondani, mennyivel jobb most, hogy megosztottam veled ezt az egészet.

– Örülök, hogy segíthettem. Na, egyél! Látszik rajtad, hogy jót tenne némi cukor – nyújtotta oda a süteményestálat Rose. – Tudod, attól még, hogy Ryannel nem jött össze a dolog, valahol vár még rád a nagy ő.

– Kizárt! – vágta rá Tori. – Elegem van a férfiakból.

– Most ezt mondod, de ha megjelenik a tökéletes férfi…

– Komolyan mondom, Rose. Jelen pillanatban senkivel nem akarok randizni. Felőlem a szőke herceg is megjelenhetne az ajtóban, őt is elküldeném melegebb éghajlatra.

Rose a szemét forgatta.

– Tényleg. Ernie az egyetlen hím, akit a közelemben akarok tudni, csak kicsit szőrös.

Ahogy ezt kimondta, rájött, hogy még soha semmit nem gondolt ilyen komolyan.

4. fejezet

Mire Tori visszaért a teázóba, az édesanyja már kinyitotta az üzletet, és igencsak lefoglalta a délelőtti hajtás.

– Jaj, Tori! Hála az égnek! Letakarítanád a négyes és a nyolcas asztalt? – szólt oda neki Joyce a pult mögül, miközben épp lattét készített. Minden asztal foglalt volt, Joyce pedig ki sem látott a munkából. A bal füle mögé tett egy ceruzát, a köténye zsebébe csúsztatott egy noteszt, az arca kipirult a nagy sürgölődésben.

Tori gyorsan a tálcára tette a használt edényeket és evőeszközöket, aztán a konyha felé vette az irányt.

– Miért ilyen nagy a forgalom, anya? Még csak hétfő délelőtt van – kérdezte Tori, miután visszament a pulthoz.

– Megérkeztek a Nőegylet tagjai. Az összejövetelek után mindig beülnek egy csésze teára, aztán órákig itt ragadnak és beszélgetnek.

– Mondd, mi a dolgom, és segítek – kapta magára a kötényt a pénztár melletti fogasról Tori, aztán megkötötte a derekán.

– Reméltem, hogy ezt mondod, kincsem. Kivinnéd ezt a pár csésze kávét a hetes asztalhoz? Utána vedd fel kérlek a rendelést az egyes asztalnál ülőktől is! Már jó ideje várnak.

– Azonnal.

Ahogy Tori elindult a lattéval a hetes asztal felé, ismerős arcok mosolyogtak rá.

– Tori, kedvesem! De jó, hogy újra látlak! – szólt Jean Hargreaves. Bár az asszony már a nyolcvanas éveiben járt, ezt senki meg nem mondta volna. Ősz, félhosszú bubifrizurája volt, smaragdzöld kitűzője ugyanolyan árnyalatban pompázott, mint a nyakéke.

– Jó napot, Jean! Nemrég találkoztam Rose-zal. Hihetetlen, hogy visszajött – mondta Tori, miközben felszolgálta a kávét.

– Teljesen odavagyok én is! El nem tudom mondani, milyen jót tesz a lelkemnek, hogy Rose mellettem van. Jasmine Cottage teljesen más hely lett, hála az unokahúgomnak és Scoutnak. Végre nem vagyok egyedül a házban – ragyogott fel Jean szeme. – De mi van veled? Milyen volt az utazás? Mindnyájan hiányoltunk.

– Nagyon jó volt. Tényleg. Ha nem lesz ekkora nyüzsgés, visszajövök, és mesélek.

– Milyen jó, amíg az ember fiatal, és utazgathat! – mondta sóvárgó tekintettel Jean.

– Hallottam, hogy elesett. Most már jól van? – érdeklődött Tori.

– Ugyan, semmiség! Ne is törődj vele! – legyintett az idős asszony. – Kicsattanok az egészségtől.

– Jean Hargreavest még a combnyaktörés sem gátolja meg a csintalankodásban – nevetett Beth, az Almafa pub tulajdonosa. – Jó, hogy visszajöttél, Tori.

– Az nem érdekes, hogy vele mi van – szólt Maggie, a Harrison’s vegyesbolt tulaja. – Inkább azt áruld el, mikor érkezik a barátod! Ryannek hívják, ugye? Joyce azt mondta, később jön, mi pedig majd meghalunk a kíváncsiságtól, hogy lássuk.

Jean, Beth és Maggie egyszerre vetettek várakozó pillantást Torira.

– És szeretnénk többet hallani az utazásaidról – tette hozzá gyorsan Beth.

Tori érezte, hogy kiszárad a szája, és megfeszül a válla. Épp hogy visszatért a faluba, az emberek máris Ryan felől érdeklődnek. Nem mondhatta meg nekik az igazat. Legalábbis egy darabig. Először az édesanyjával kellett beszélnie.

– Még néhány hét, és megérkezik – mondta szorosan az ujjára tekerve a kötény szélét zavarában. – Most mennem kell. Nagy a forgalom ma délelőtt – tette hozzá gyorsan, aztán felkapta a tálcát.

– Amint megérkezik, ugorjatok le a pubba! Az első pohár ital a ház ajándéka – mondta Beth.

Tori bólintott, halványan rámosolygott Bethre, aztán csendben távozott.

A délelőtt hátralévő része gyorsan telt. Mielőtt Tori feleszmélt volna, már az ebédidőre jellemző csúcsforgalmon is túl voltak. Úgy érezte, lassan összeesik.

– Kérlek, mondd, hogy nem minden nap ilyen zsúfolt! – rimánkodott Tori az édesanyjának, miközben levette a kötényét, aztán leroskadt a legközelebbi székre. – Nem tudom, hogyan bírod ezt egyedül azóta, hogy Cathy nincs itt. Egyetlen műszakot dolgoztam végig, mégis úgy érzem, végem.

– Még jó, hogy engem keményebb fából faragtak – nevetett Joyce, miközben letett Tori elé egy csésze forró teát és egy szelet sajtos, szárított paradicsomos pirítóst. – Most, hogy megépült az új lakópark, nagyobb forgalmunk lesz, mint eddig bármikor. Ráadásul tanítási szünet van, és tudod, ilyenkor Rye felé menet mindig betér néhány turista.

– Igen, az új házak megnövelik majd a forgalmunkat – harapott Tori a pirítósba. – Hú! Tűzforró ez a sajt! – biggyesztette le az ajkát, aztán teli tüdőből fújni kezdte az ételt.

– Most vettem ki a sütőből. Mégis mit vártál? – nevetett Joyce, majd leült a lányával szemben, és hozzálátott a sonkás szendvicshez.

– Mit csinálunk a nap hátralévő részében? – kérdezte Tori.

– Háromkor bezárok, aztán arra gondoltam, hogy megnézhetnénk azt az új bevásárlóközpontot. Mit szólsz? Van ott egy Dunelm lakberendezési áruház, úgyhogy ötleteket gyűjthetsz az új otthonotokhoz.

Tori elhatározta, hogy összeszedi minden bátorságát, és Rose tanácsát követve elmondja az igazat Ryannel kapcsolatban. Még ha később újra összejönnének is, jó, ha az édesanyja ismeri az egész történetet. Torinak már a gondolat is fájt, hogy nem őszinte Joyce-szal, elvégre a kettőjük kapcsolatába nem fért hazugság.

– Figyelj, anya! Valamit muszáj elmondanom.

– Várj, kicsim! Elfelejtettem a cukrot.

Ahogy Joyce felállt, hogy odamenjen a pulthoz, megbotlott. Gyorsan belekapaszkodott a legközelebbi asztal sarkába, hogy el ne essen.

– Anya! – pattant fel Tori, majd rögtön átkulcsolta Joyce derekát. – Mi a baj? Ülj vissza! – húzta oda neki a széket.

– Túl gyorsan álltam fel, ennyi az egész. – Joyce felemelte az asztalon heverő étlapot, aztán legyezni kezdte magát vele. – Kicsit megszédültem. Ne aggódj!

– Biztos?

– Ne izgulj, kincsem, jól vagyok. Ahogy mondtam, csak túl gyorsan álltam fel. Nincs itt semmi gond, amit az étel és az ücsörgés ne orvosolna.

– Ha ez még egyszer előfordul, irány az orvos. Megegyeztünk?

– Bolhából elefántot csinálsz, kincsem.

– Komolyan mondom, anya. Megegyeztünk?

– Na jó. Megegyeztünk – bólintott kénytelen-kelletlen Joyce.

Tori ezek után meggondolta magát, és nem fedte fel az igazságot Ryannel kapcsolatban. Még véletlenül sem akarta felidegesíteni az édesanyját. Így viszont kénytelen lesz elmenni abba a bevásárlóközpontba, hogy vegyenek valamit a nem létező új otthonukba.

A bevásárlókörút messze nem volt olyan rossz, mint amilyennek Tori képzelte. Sikerült rávennie Joyce-t, hogy ne az új házba, hanem a teázóba vegyenek kiegészítőket. A Finom Csésze Teázóban a pasztellrózsaszín és a mentaszín dominált, Tori pedig talált néhány rózsaszín és zöld vázát, ami tökéletesen illett a helyhez. Meggyőzte Joyce-t, hogy minden asztalra vegyen vázát, persze azzal a feltétellel, hogy Tori lesz a virágfelelős.

A hazafelé úton elszenderedett az édesanyja Toyotájában. Még mindig kimerült volt a hosszú repülőúttól, a pörgős munkanap pedig csak még fáradtabbá tette. Ahogy a kocsi megállt, Tori kinyitotta a szemét, és ekkor vette észre, hogy nem otthon vannak, hanem a Meadowgate Ingatlanközvetítő parkolójában. Tori megdörzsölte a szemét.

– Mit keresünk itt, anya? – kérdezte rémülten. – Azt hittem, hazamegyünk.

– Észrevettem a Meadowgate feliratot, és nem tudtam ellenállni a kísértésnek. Kíváncsi voltam, mi ez a nagy felhajtás körülötte. Ha már itt vagyunk, megnézhetnénk egy-két bemutatóházat.

– Nagyon fáradt vagyok – ellenkezett Tori.

Nem akart még mélyebbre süllyedni a hazugság gödrében, ezért semmi kedve nem volt végigvonszolni magát a házak között. Azzal csak tovább rontaná a helyzetet. Ryan azóta sem hallatott magáról, így Tori kénytelen volt szembenézni a szakítás tényével, és elengedni annak gondolatát, hogy a férfi belátja, mekkorát hibázott, és utánarepül Blossom Heathbe. Tudta, hogy eljött az őszinteség ideje, muszáj megosztania Joyce-szal az igazságot.

– Figyelj, anya! – kezdte, de mielőtt folytathatta volna, az édesanyja már elindult az iroda felé. – Istenem! – mordult fel Tori, aztán kikapcsolta a biztonsági övet, és igyekezett utolérni Joyce-t. Csakhogy már késő volt. Mire odaért, Joyce már bemutatkozott, és kedélyesen beszélgetett a pult mögött álló, öltönyös fazonnal. Ezek után Tori kénytelen volt tovább színlelni. Nagy levegőt vett, magára öltötte a legszebb bájmosolyát, majd ő is odalépett a pulthoz.

– Ön bizonyára Tori – rázott vele kezet a férfi. – A nevem Dan. Dan Carver. Az első lakások érdeklik, ugye? Ön és a párja számára.

Tori válaszra nyitotta a száját, de egyetlen hang sem jött ki rajta, úgyhogy gyorsan be is csukta.

– Így igaz – válaszolt helyette Joyce, majd a bal könyökével oldalba bökte Torit. – A kétszemélyes házakat kellene megnéznünk.

– Nagyszerű! Akkor a Bedfordot ajánlom. Ami a térkialakítást illeti, mindenre gondoltak – nyújtotta oda Torinak a prospektust Dan. – Ha a tervek véglegesítése előtt megveszi a házat, ön szabhatja meg, milyen legyen a konyha és a fürdőszoba. Ez pedig nagy előny.

– Ó! Hát nem lenne csodás, Tori? Még a színeket is te választhatod meg.

– Nagyszerű – bólintott Tori.

– Már csak négy ilyen lakásunk maradt, mégpedig a 84-es, a 88-as, a 90-es, valamint a 96-os számú. Még azt is kiválaszthatja, hogy középen vagy az épület szélén legyen-e az erkély – magyarázta lelkesen Dan a ceruzájával a térképre mutatva. – Ha esetleg erre a bemutatóházra esne a választása, néhány hónap múlva ezt is megvásárolhatja.

– Értem – bólintott Tori.

– Hozom a kulcsot, és máris körbevezetem önöket – nyúlt Dan a pult mögötti szekrénybe. – Erre parancsoljanak, hölgyeim! – Kinyitotta az iroda ajtaját, aztán elindult.

– Hát nem izgi? – karolt Toriba Joyce. – Gondolj arra, hogy ez lesz az első saját otthonod!

Ahogy beléptek a házba, Joyce csak ámult és bámult. A bejárati ajtó közvetlenül a tágas nappaliba és a bézsszürkével berendezett konyharészbe nyílt. A nappali egyik végében egy plüss sarokkanapé kapott helyet, a sötét színű parkettát puha szőnyeg borította. Olyan szépen megterítették az étkezőasztalt, mintha vendéget vártak volna. Az egész úgy nézett ki, mint egy lakberendezési magazin címlapja. Elragadó. Tori ilyennek képzelte az első közös otthonukat Ryannel. Az otthont, amelyet soha nem fog megosztani a férfival.

Már nem bírta tovább. Érezte a nyomást a mellkasában. A légzése felgyorsult, egyre felületesebbé vált. Tudta, hogy könnyek csordulnak végig az arcán. Végül úgy kitört belőle a zokogás, hogy Joyce és Dan is odafordult.

– Tori! Kicsim! Mi a baj? – karolta át Tori vállát Joyce. – Mi történt?

– Ez nem fog menni, anya. Minden… hazugság – dünnyögte Tori zokogva.

– Miféle hazugság? Miről beszélsz, kicsim?

– Nos, hm. Egy kicsit kettesben hagyom önöket – szólt közbe Dan, aztán halkan hátralépett. – Ha szükségük van rám, az irodában megtalálnak – tette hozzá, majd gyorsan elviharzott.

– Minden az, anya. Minden, amit a hazaérkezésem után mondtam.

– Nem értem. Üljünk le, jó? – Odakísérte Torit a kanapéhoz, kivett egy marék zsebkendőt a táskájából, aztán odaadta a lányának. – Kicsit nyugodj meg! Bármi legyen is a baj, megoldjuk.

– Rose megjósolta, hogy ezt fogod mondani – szipogott Tori. – Azt mondta, legyek őszinte, és meg fogsz érteni.

– Mindig megértelek, kicsim. De először nem árulnád el, hogy miről van szó?

Tori egy kicsit hezitált.

– Ryanről és rólam. Köztünk mindennek vége. Múlt héten kidobott. Csak egyszerűen képtelen voltam neked elmondani – zokogta Tori.

– Jaj, kincsem! Gyere ide! – ölelte át Joyce.

– Sajnálom, anya. Nem akartam telefonon elmondani, de akkor sem voltam rá képes, amikor személyesen találkoztunk. Olyan… boldog voltál, én pedig… nem akartalak lelombozni. Arra gondoltam, Ryan talán észbe kap. Rájön, hogy hibázott, és helyrehozzuk a dolgot. Nem akartam, hogy rossz véleményed legyen róla. Aztán felajánlottad az előleg kifizetését, így még mélyebbre kerültem a…

– Felejtsd el! – legyintett Joyce. – Pontosan mi történt? Mi a frászért szakított veled? Azt hittem, minden rendben veletek.

– Én sem tudom. Teljesen váratlanul ért. Nem tudom megmagyarázni. Fogalmam sincs, mit rontottam el.

– Hé! – mondta szigorúan Joyce. – Nem hagyom, hogy így beszélj. Biztosra veszem, hogy te semmit nem rontottál el. Eszedbe ne jusson kételkedni magadban! Nekem csak a te boldogságod számít.

– Kösz, anya – szipogott Tori.

– Ami pedig a házat illeti, az ajánlat továbbra is áll. Ha szeretnél egy saját otthont, kifizetem az előleget.

– De…

– Nem kell most – tette hozzá gyorsan Joyce. – Majd amikor úgy érzed, hogy itt az ideje.

– Köszönöm, anya – fújta ki hangosan az orrát Tori. Egy ideig hallgatott, aztán Joyce-ra nézett, és így szólt: – Azok után, ami Ryannel történt, nem tudom, mi lesz velem. Fogalmam sincs, mihez kezdek.

– Semmi baj – fogta meg Tori kezét Joyce. – Nem ma kell megtervezned a jövőd.

– Talán nem.

– Biztos, hogy nem. Semmi okod a sietségre, nem igaz? Blossom Heath nem szalad el, ahogy én sem.

– Köszönöm – mondta kicsit nyugodtabban Tori.

Joyce hunyorítva végigmérte a nappalit.

– Ahhoz képest, hogy mennyire felkapták ezt a lakóparkot, őszintén nem tudom, mit esznek rajta olyan nagyon. Ha engem kérdezel, szerintem a világon semmi különös nincs benne. Ennyi erővel az IKEA-ba is beköltözhetnél.

– Egyetértek – simított végig az édesanyja karján Tori, aztán letörölte a könnyeit. – Ha egyszer saját otthonom lesz, valami jellegzetesebbet szeretnék.

– Tölgygerendával és kandallóval?

– És lépcsővel, ami nyikorog, ha rálépsz.

– Nagyszerűen hangzik – helyeselt Joyce. – Na gyere! Tűnjünk el innen!

– Menjünk! – állt fel Tori, majd Joyce-t is felhúzta a kanapéról.

– Egy dolog viszont teljesen biztos – kezdte Joyce, amint kiléptek a bejárati ajtón. – Dan nem fog örülni, hogy ugrik a jutaléka.

Tori nevetett.

– Ez igaz. Úgyhogy finoman kellene a tudtára adnunk.

– Mi lenne, ha inkább szó nélkül lelépnénk? – kacsintott cinkosan Joyce.

– Anya! – tette csípőre a kezét Tori. – Nem hiszek a fülemnek. Benned ilyesmi felmerül? – Egy pillanatra elhallgatott. – Na menjünk!

Kuncogva összecsapták a tenyerüket, aztán elindultak a kocsi felé. Az iroda ablaka előtt lehúzták a fejüket, hogy az ingatlanügynök észre ne vegye a távozásukat. Amint Joyce beindította a kocsit, Tori látta, hogy Dan felnéz az íróasztala mögül. Azon töprengett, hogy mit gondolhat róluk a pasas, miután szó nélkül megpattantak. Elmosolyodott. Rájött, hogy ez igazából nem is érdekli.

5. fejezet

Amikor Tori másnap reggel felébredt, úgy érezte, mintha mázsás súly került volna le a válláról. Megtette, amit kellett. Elmondta az igazat Ryannel kapcsolatban, és ahogy Rose előre megmondta, Joyce ezúttal is mellette állt. Tori összeszedte magát, aztán levette a telefonját az éjjeliszekrényről, hogy küldjön egy SMS-t Rose-nak. Elmondtam anyának, mi történt Ryannel. Kösz a tanácsot, és hogy meghallgattál. Ha ráérsz, vár egy kávé a Finom Csészében. Puszi.

Tori az ágy végébe pillantott. Hová lett Ernie? Minden reggel számíthatott rá, hogy a cica ott kuporog majd a lábánál, pedig sokáig volt tőle távol. Fura. Tori felöltözött, aztán lement a konyhába.

– Jó reggelt, anya! Nem láttad Ernie-t?

– Most, hogy mondod, nem. Szerintem még nem jött haza.

– Furcsa. Pedig azt mesélted, hogy mostanában nem sokszor tölti kint az éjszakát.

– Nem. Talán csak azért ment el, hogy rosszalkodjon. Előbb-utóbb majdcsak felbukkan.

– Remélem.

– Na megyek, kinyitok – kapta fel a teázó kulcsát Joyce.

– Még eszem egy kis gabonapelyhet. Ma nem kívánom a pirítóst – töltötte meg a tálját Tori. Mielőtt tejet öntött volna a pehelyre, felkapta a kenyértartó mellől a macskaeledeles dobozt, aztán kinyitotta a hátsó ajtót.

– Ernie! – kiáltotta a dobozt rázogatva. – Ernie! Itt a reggeli. – Jó néhány percig állt az ajtóban a száraz táp dobozát rázogatva, miközben a cicát szólongatta. – Hol vagy, kis haver? – kérdezte, végül becsukta az ajtót. Miközben tejet öntött a gabonapehelyre, magában reménykedett, hogy bármit csinál is Ernie, nem kerül bajba.

A kedd délelőtt is gyorsan eltelt. Mire Tori feleszmélt, az óra már fél egyet mutatott. Épp hogy elrendezte a dolgokat a teázóban, amikor egy alacsony, barna hajú, elegáns nő odalépett a pulthoz.

– Kaphatok egy bagettet elvitelre? Öt perc múlva a szalonban kell lennem, de éhen halok – mondta.