A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Patrick Lee: Runner

St. Martin’s Press, New York, 2014

Fordította: Bihari György

Könyvterv: Malum Stúdió

Text copyright © 2014 by Patrick Lee

Published by arrangement with St. Martin’s Press, LLC. All rights reserved.

Hungarian translation © Bihari György, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-098-7

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

WILLIAM SHARP ÉS MARGE TOPOREK EMLÉKÉNEK

Köszönetnyilvánítás

Ez a legjobb – és legmegalázóbb – dolog, ami íróval megeshet: az ember közvetlen közelből figyelheti, amint mások dolgoznak azért, hogy a könyve megszülessen, tudva, hogy nélkülük nem történhetne meg. Ők azok az emberek, akiknek ezt nem köszönhetem meg eléggé:

Ügynököm, Janet Reid, aki a bátorítás, a szidalmazás és a kilátásba helyezett változatos bántalmazások tökéletes kombinációjával serkentett, no meg azzal, hogy ő a legviccesebb ember, akivel együtt lehet lógni egy írókonferencián; szerkesztőm, Keith Kahla, aki többször átnézte ezt a könyvet, és minden alkalommal javított rajta; Hannah Braaten és sokan mások a St. Martin’s Press and Minotaur világában: Sally Richardson, Matthew Shear, Andy Martin, Paul Hochman, Hector DeJean, Cassandra Galante, Amelie Littell, Bob Berkel, India Cooper – biztos, hogy még száz nevet kihagytam. Köszönet Pouya Shahbazianannak a New Leaf Literary & Mediánál és Steve Youngernek a Myman, Greenspan, Fineman, Fox, Rosenberg & Lightnál. Hálás köszönetem Michael De Lucának, Justin Linnek, Elaine Chinnek és Adam Cozadnak, továbbá Lynn Harrisnak és mindenkinek a Warner Brothersnél.

ELSŐ RÉSZ

RACHEL

Ha van tanúja kis életemnek,

Apró fájdalmaimnak és küzdelmeimnek,

Az egy bolondot lát;

És nem szép dolog az istenektől,

ha egy bolondot fenyegetnek.

STEPHEN CRANE

ELSŐ FEJEZET

Közvetlenül hajnali három után Sam Dryden átengedte az éjszakát az álmatlanságnak, és elindult, hogy fusson egyet a parti sétányon. A tapadós, hűvös nyirkosság megszűrte a balra elterülő El Sedero fényeit, a kisváros úgy siklott el a futó mellett a ködben, mint egy tankhajó. Jobbján a Csendes-óceán feketéllett: ma éjszaka itt húzódott a világ néma pereme. A vénhedt deszkán koppanó lépteit mindenfelől visszaverte a sötétség.

Nem is bánta, hogy nem tud aludni. Az alvás álmokat hoz a boldogabb időkből, és ezek a maguk módján rosszabbak a rémálmoknál.

A palló fölött higanygőz lámpák világítottak le a párába. A fények sora dél felé kígyózott, az utolsó, amely majdnem elveszett a homályban, a csatorna partján a sétány végét jelezte. Dryden időnként látott parti tábortüzeket és hallott beszédfoszlányokat, amelyeket felerősített a köd. Halk hangok, nevetés, összebújó alakok a lángok fényének nimbuszában. Zsalugáterek résein át meglesett pillanatok abból, milyen lehet az élet. Betolakodónak érezte magát a látványtól. Mint egy kísértet, amely elsuhan az élők mellett a sötétben.

Ezek az éjszakai futások újdonságot jelentettek Drydennek, noha évek óta lakott El Sederóban. Pár hete kapott rá. Rohamszerűen jött a késztetés, az éjszaka bármely órájában, leküzdhetetlen erővel. Mostanáig nem is próbálta leküzdeni. Az erőfeszítést és a hűvös levegőt frissítőnek találta, még ha nem is élvezte túlzottan. A testmozgás kétségtelenül jót tett, noha külsőre nem olyannak tűnt, mint akinek szüksége van edzésre. Száznyolcvan centiméteres magasságához képest vékony volt, és egy nappal sem látszott idősebbnek harminchat événél. A kocogás talán az elme kísérlete volt, hogy felrázza élettelenségéből.

Élettelenség. Egy barátja nevezte így, hónapokkal ezelőtt. Egyike a keveseknek, akik még látogatták. Öt éve, amikor a dolog megesett, még rengeteg barátja volt. Támogatták, amikor kellett, később is kitartottak mellette – nyaggatták, ahogy azok szoktak bennünket, akiknek fontosak vagyunk. Biztatták, hogy kezdje újra az életét. Azt felelte, hálás érte, azt mondta, igazuk van – egy idő után tovább kell lépni. Helyeselt, bólogatott és figyelte, hogyan borul el a tekintetük, amikor megértik, hogy csak azért mondja mindezt, mert el akarja hallgattatni őket. Meg sem próbálta elmagyarázni, mit érez. Nem mondta el nekik, hogy valakinek a hiánya olyan érzés, mintha őrségbe osztottak volna be. Olyan érzés lehet, mint a kötelességtudat.

Az utolsó tűz is elmaradt. Itt a parton a sétány alatt a talaj sziklás és nyirkos lett, a köd felszívta a lámpák izzását. A part üres volt a következő pár száz méteren. Dryden egy perccel később keresztúthoz ért, ott, ahol a palló másik ága a szárazföld belsejébe vezetett.

Lassított, megállt. Ezen a helyen szinte mindig így tett. Nem is tudta, mi vonzza ide – talán az üresség. A kereszteződés a lámpák mögötti sötétben volt, itt sosem járt senki. Az ilyen éjszakákon, mint ez, holdfény és hullámverés nélkül, ez a hely olyan volt, mint az ingermegvonásos kísérletek kamrája.

Rákönyökölt a fakorlátra, arccal a tengernek. Ahogy a lélegzete lelassult, végre elérték a fülét a halk hangok. A dűnéken túlról, másfél kilométerrel bentebbről a kerekek sziszegése a sztrádán. A sétány mögül a parti fűcsomók között mozgó apró állatok neszezése. Több mint egy perce állt már ott, amikor újabb hangot hallott: futó lábak dobogását a deszkákon.

Egy pillanatig arra gondolt, egy másik kocogó. Azután rájött, hogy téved – a lépések üteme túl gyors volt. Valaki inaszakadtából rohant. A párától sűrű levegőben nehéz volt meghatározni, honnan jön a hang. Balra, majd jobbra tekintett a parti sétányon, de senkit sem látott a ködös izzásban. Éppen hátralépett, és megfordult, hogy végignézzen a szárazföld belsejébe vezető szakaszon, amikor az onnan előrohanó alak teljes erővel nekiütközött.

Valaki levegőért kapott. A hang egy kislányé volt. Azonnal vergődni kezdett, pánikba esve lökte el magát Drydentől, és már fordult is, hogy eliramodjon a parti sétányon.

− Hé! – szólt rá Dryden. – Jól vagy?

A gyerek megállt, szembefordult vele. Dryden még ebben a halvány fényben is látta, hogy retteg valamitől. Gyanakodva nézte a férfit, készen rá, hogy ismét vágtázni kezdjen, noha túlságosan zihált ahhoz, hogy messzire juthasson. Farmer és trikó volt rajta, de sem zoknit, sem cipőt nem viselt. Vállon alul érő, sötétbarna haja tiszta volt, de fésületlen. Nem lehetett idősebb tizenkettőnél. Pillantása egy röpke pillanatra kiélesedett; Dryden láthatta a szeme mögött zajló számításokat.

Ezzel egy időben védekező testtartása megváltozott. Továbbra is félt, de nem Drydentől. Tekintete a szárazföld felé fordult, arra, ahonnan jött, az ottani sötétséget fürkészte. Dryden is odanézett, de nem látott semmi különöset. A befelé vezető sétány a kikötői útig ért, a sűrű éjszakába burkolózó dűnék tövében. Minden nyugodtnak és csöndesnek tűnt.

− A közelben lakik? – kérdezte a kislány.

− Ki kerget?

A gyerek visszafordult Drydenhez, közelebb húzódott hozzá.

− Valahol el kell bújnom – mondta. – Mindent elmondok, de kérem, előbb vigyen el innen!

− Kislány, elviszlek az őrsre, de nem tudok…

− A rendőrökhöz ne! – Olyan nyersen vágott közbe, hogy Dryden a legszívesebben megfordult volna, hogy folytassa a kocogást. Akármilyen bajban van ez a kölyök, ha ő beleártja magát, attól nem lesz jobb az éjszakája.

A gyerek látta, hogyan változik meg a férfi arca. Gyorsan hozzálépett, könyörögve megragadta a kezét.

– Nem a rendőröktől menekülök. Nem erről van szó.

Tekintete ismét oldalra villant, ugyanabban a másodpercben, amikor Dryden mozgást érzékelt a periferikus látásával. Követte a kislány tekintetét, és egy pillanatig nem értette, amit lát. Most valamilyen okból ki tudta venni a dűnék vonalát, amelyek pár perce még láthatatlanok voltak a homályban. Gyönge, ugráló fény rajzolta ki a csúcsaikat. A kislány lélegzete akadozott.

− Igen, vagy nem – sürgette. – Nem várhatok tovább.

Dryden felismerte a rettegést az emberi hangban. Ez a gyerek nem attól fél, hogy megdorgálják a rossz magaviselete miatt; az életét félti.

Kiélesedett a fény a dűnék között, és Dryden ráeszmélt, mit lát. Túl a dűnéken emberek jöttek elemlámpával. Már nem volt olyan sürgős távolabb kerülnie a gyerektől. Úgy érezte, itt valami nagyon nagy baj van, és a kislány nem hazudik.

− Gyerünk – mondta.

A kislány kezét fogva futásnak eredt észak felé a sétányon, vissza, a háza irányába. Szinte nem is kellett lassítania a gyerek miatt. Futás közben folyton a dűnéket figyelte. Alig ötven métert tettek meg, amikor a dűnék tetején átszökött az első éles fénysugár. Másodperceken belül követte még három. Aggasztóan közel voltak; az éjszaka megtréfálta Dryden térlátását.

Előttük gyorsan közeledett az egyik higanygőz lámpa a sétány mellett. Dryden olyan hirtelen torpant meg, hogy a kislány majdnem elengedte a kezét, mielőtt megállt.

− Mit csinál? – kérdezte. Ugyanolyan feszülten figyelte az üldözőket, mint Dryden.

A férfi a sétányra hulló fénykúp felé biccentett.

– Meglátnak, ha átfutunk a fényen.

− Nem maradhatunk itt – felelte a kislány.

Az elemlámpás férfiak – most már hatan voltak – futva ereszkedtek le a dűne oldalán.

Dryden kinézett a korlát fölött a tenger felőli oldalra. Alig méternyire volt alattuk a part. Arra mutatott, és a kislány megértette. Átbújt a derékig érő korlát alatt. A férfi követte. Talpa a palló alatt felhalmozott laza kövekre érkezett. Azokon túl harminc méter széles sáv húzódott a vízig: részben szikla, de nagyobb részt homok. Letérdelt, megérintette. Sima, lapos, nyirkos volt, és ameddig ellátott ebben a homályban, nem észlelt lábnyomot. Ha kimennek a partra, az üldözők simán kiszúrják a csapájukat, és követik őket.

Benézett a palló alá. Nem túl ígéretes. A felhalmozott kövek labdaméretűek; azokon lassú lenne a járás, főleg vaksötétben. Ami még rosszabb, néhány lépésenként támgerendák keresztezték egymást. Vajmi keveset haladhatnának, mielőtt ezek az emberek ideérnek, és a hat közül biztosan akad legalább egy, aki bevilágít a járda alá. Rejtekhelyként aligha megfelelő.

Kilesett a palló fölött, és látta, hogy a férfiak leértek a dűne aljába. Túl gyorsan történt. A csöndes éjszakában hallotta lépteik dobogását a kikötői út aszfaltján, azután a pallón. Alig harminc másodperc alatt itt lesznek, ahol ők most vannak.

Ránézett a deszkák alatti keresztkötésekre, és felfedezte az egyetlen lehetséges megoldást. A palló alá vezette a lányt, aki reszketett, de láthatólag megkönnyebbült, amiért végre nincs szem előtt. A deszkák alatt súlyos gerendák húzódtak hosszirányban. Ezeket jóval vastagabb gerendák tartották a sétányra merőlegesen. A deszkák és az alsó gerendák között hézagok voltak, nem elég nagyok ahhoz, hogy egy ember bebújjon, de egy kéz vagy láb éppen elfért bennük.

− Kapaszkodj belém! – mondta, és magához ölelte a kislányt. Az habozás nélkül engedelmeskedett. A palló rezegni kezdett a közeledő léptektől.

Mellén a beléje csimpaszkodó gyerekkel Dryden felnyúlt, és ujjai hegyével megragadta az egyik alsó gerendát – sokkal vastagabb volt, hogysem megmarkolhassa –, azután fellendítette a lábát, és másfél méterrel arrébb beakasztotta a következő keresztgerendába. Olyan lett, akár egy függőágy, amelyben a kislány kuporgott. Annyira felhúzta magát a pallóhoz, amennyire csak bírta. Mintha fordított fekvőtámaszt csinált volna.

Azonnal megérezte, hogy nem sokáig bírja ebben a helyzetben. Minden szempontból rossz volt. Az ujjai nem találtak fogást a vaskos gerendán, kénytelen volt görcsösen megmerevíteni őket, hogy ne essen le. Alkarjának izmai másodperceken belül égni kezdtek. Mivel pedig a törzsét egyenesen kellett tartania, izmainak a fele olyan módon húzódott össze, ami ellentétes volt a funkciójukkal.

A kislány mintha megértette volna. Talán érezte a férfi izmainak remegését. Miközben a léptek feléjük dübörögtek, Dryden füléhez hajolt, és belesúgta: – Fegyverük van. Megölnek minket.

A következő pillanatban kivilágosodtak fölöttük a deszkák rései az elemlámpák éles fényétől. Az üldözők megérkeztek a sétány tengerparti szakaszára, és szétszóródtak.

Egyikük megszólalt. Tiszta, erős hangja volt. Parancsoláshoz szokott hang.

− Kutassátok át a partot! Nézzetek be a palló alá!

Bakancsok csoszogtak a deszkán, azután keményen puffantak a közeli sziklákon. A lámpák fénye betöltötte Dryden perifériás látóterét, bár a kévék pillanatnyilag a tenger felé mutattak. A gyerek szorosabban tapadt hozzá; a férfinak úgy rémlett, lehunyta a szemét, miközben az ő vállába fúrta az arcát. Izmai most már nagyon égtek, de nem a fájdalom volt az igazi baj. Vannak módszerek, amelyekkel túltehetjük magunkat a kínon – ezeket régen elsajátította –, de egy bizonyos ponton az izmok egyszerűen feladják. Az akaraterő nem győzheti le a végtelenségig a fizika törvényeit.

Sikerült néhány fokkal elfordítania a fejét a part irányába. Az elemlámpák, miután végeztek a homok pásztázásával, sorra kanyarodtak vissza, hogy bevilágítsanak a palló alá. Dryden ismét felfelé nézett, nehogy tükrözzön a szeme. A léceket bámulva érzékelte a szórt fényt, ahogy az elemlámpák kévéi elhaladnak közvetlenül alatta. Ha valamelyik üldöző elég ravasz vagy gyanakvó, és félméternyivel feljebb tartja az elemlámpáját, akkor mindennek vége. Várta a vakító világosságot, a jelet, hogy lebuktak.

De nem jött.

A vizenyős fénypászma elhalványult. Sötét lett. Dryden tízig számolt, mielőtt megkockáztatott egy újabb pillantást a tengerpartra. Az üldözők észak felé tartottak, menet közben nézegetve be a palló alá. Most kell leereszkedni és csöndben meglépni, akármekkora is a kockázat. Minden pillanat növelte az esélyt, hogy egyszerűen lezuhan, az pedig zajjal jár. Éppen kezdte volna kihúzni a lábát a résből, amikor egy hang megállította.

Lépések. Súlyos, lassú dobbanások a pallón. Délről jöttek, amerről a keresők. Dryden megdermedt. Az ember fölöttük állt meg. Homok szitált Dryden arcára.

− Clay! – kiáltotta a férfi. Ő volt a vezető. Akinek a hangját korábban hallotta. Fent maradt a pallón, miközben a többiek kutattak.

Az egyik ember, nyilvánvalóan Clay, megfordult, és odajött. Elemlámpájának fénye ugráló mintákat festett a földre. Megállt a palló mellett, felnézett a parancsnokra. Ha lejjebb engedi a pillantását, és egyenesen előre néz, találkozott volna a tekintete Drydenével, aki alig harminc centiméternyire kapaszkodott. Dryden nem merte ismét felfelé fordítani a fejét, mert a legkisebb mozgás is elárulhatta volna. Remélte, hogy izmainak reszketése nem olyan feltűnő, mint amilyennek érzi.

Clay vonásaiból szinte semmit sem látott. Alig volt több egy sziluettnél az óceán és az ég feketesége előtt. Csupán az elemlámpa visszaverődő fénye mutatott néhány részletet: közepesen hosszú hajat, sötét ruhát, és a fegyvert a vállára akasztott hevederen. Géppisztoly volt – MP–5 lehetett, súlyos hangtompítóval.

A pallón megszólalt a parancsnok: – Már nem érjük utol. Menj vissza a furgonhoz, figyeld a rendőrségi hullámhosszokat harminc kilométeres körzetben. Szólj Cherninnek, hogy hallgassa le a rendőrök és a helyi szövetségi ügynökök mobilhívásait. Olyan kulcsszavakra figyeljen, mint lány vagy eltűnt. És egy piszokkal próbálja meg az elmeosztályt is.

− Vagyis ha beszél valakivel, azt fogják gondolni, hogy a diliházból szökött? – kérdezte Clay.

Dryden ujjai hirtelen megcsúsztak a ködtől nyirkos gerendán. Akárhogy erőlködik, másodperceken belül le fog esni.

− Jó esély van rá – felelte a parancsnok.

Dryden ujjai már csak egy centimétert fogtak a gerendából. Egy lélegzetvételnyi idő alatt ez is a felére csökkent.

− És ha végképp elveszítjük? – kérdezte Clay.

A parancsnok egy másodpercig nem felelt, majd azt mondta: – Vagy ő kerül a kavicsgödörbe, vagy mi.

Dryden megfeszült a zuhanás előtt. Igyekezett kitalálni valami módot, hogy talpra érkezzen, és elmenekülhessen a kislánnyal.

Abban a pillanatban mozgást érzett. A gyerek hangtalanul elengedte az ő derekát, odanyúlt Dryden feje mellett a gerendához, és rászorította a tenyerét a férfi ujjaira. Ez a kicsi erő is elég volt, hogy Dryden tartani bírja magukat.

A figyelmét követelő gondolatok zsivajgásán rövid időre áttört egy kérdés: Hogy az ördögbe tudta?

A következő másodpercben Clay zsebre vágta a lámpát, felkapaszkodott a pallóra, és abba az irányba kezdett loholni, ahonnan jöttek. Dryden várta, hogy a parancsnok is elmenjen, de az még egy pillanatig állt. A sötétben hallatszott a lélegzete. Azután sarkon fordult, és a többiek nyomában eldübörgött észak felé. Ahogy a léptei elhalkultak, Dryden végre kiakaszthatta a lábát a gerenda réséből, és leengedhette. A vér úgy lövellt be az izmaiba, mint a jeges víz. A gyerek a köveken egyensúlyozva kihajolt a férfi mellett, hogy végigtekintsen a parton. Dryden követte a példáját: az üldözők már százméternyire jártak.

A kislány szipogott. Dryden rájött, hogy sír.

− Köszönöm – súgta megbicsakló hangon. – Sajnálom, hogy ezt kellett tennie miattam.

Drydennek ezer kérdése volt. Ám ezek várhattak néhány percet.

Megfordult, a szárazföld felé nézett, keresve a legjobb utat, amelyen eltűnhetnek. A palló és a kikötői út között megnyugtatóan széles sáv sötétlett. Egysaroknyival északabbra El Sedero mellékutcái fúrták bele magukat a szárazföld belsejébe az éjszaka leple alatt. Ő és a kislány egy hosszabb kerülő úton eljuthatnak a házához, amely a parttól fél kilométernyire van észak felé.

Még egy utolsó pillantást vetett a keresőkre, hogy csakugyan távolodnak-e, majd átvezette a gyereket a pallón túl a magas fűbe.

MÁSODIK FEJEZET

Hallgattak, amíg az óváros sötét utcáin háromsaroknyira nem távolodtak a tengertől. Dryden még ott is Clayt leste, mert volt rá esély, hogy errefelé menjen a furgonhoz. A tengeri köd nem volt elég sűrű, hogy elrejtse őket. Pillanatnyilag azonban úgy tűnt, mintha rajtuk kívül senki sem lenne El Sederóban.

– Kik ezek? – szólalt meg halkan. – Mi ez? Te valamiféle szemtanú vagy?

Nem tudta elképzelni, hogy mi más történhetett.

A kislány megrázta a fejét.

– Nem hinném. Igazából nem tudom.

− Nem tudod, hogy tanú vagy-e?

− Ennél többről van szó – felelte a kislány.

El-elcsuklott a hangja, noha pár perce már abbahagyta a sírást.

− Még mindig nem késő, hogy kimaradjon ebből – mondta. – Amit eddig tett, már az is több…

− Nem hagylak magadra idekint. Biztonságba helyezlek valahol. Még mindig elmehetünk a rendőrségre, akkor is, ha ezek lehallgatják az adásokat.

A gyerek ismét megrázta a fejét, ez alkalommal határozottabban.

– Nem mehetünk.

− Vannak őrsök, ahol száz rendőr is tartózkodik, még éjszaka is – felelte Dryden. – Ott biztonságban leszel, mindegy, ki tud róla, hogy náluk vagy.

− Nem érti.

− Akkor magyarázd el.

A gyerek egy pillanatig hallgatott. Csupasz lábfejét bámulta, amely alig adott hangot a betonon.

– Én Sam vagyok – mondta a férfi. – Sam Dryden.

A kislány felpillantott.

– Rachel.

− Rachel, én nem fogom azt gondolni, hogy megőrültél. Láttam őket. Hallottam, mit beszéltek. Akármi is ez, nekem elmondhatod.

A kislány egyfolytában őt nézte, miközben mentek. Ha Dryden látott valaha boldogtalanabb gyermekarcot, nem tudta, mikor volt az.

− Hol lennél biztonságban? – kérdezte. – Bizonyára van családod. Kell, hogy legyen valakid.

− Nem tudom, van-e vagy nincs – mondta a kislány. – Nem emlékszem.

Folytatta volna, de előttük egy dörrenés hasított a ködbe, és félbeszakította. Rachel ugrott egyet, megragadta Dryden karját, de akkor már mindketten látták, mi okozta a zajt. Egy macska verte le egy bádog szeméttartály fedelét, valamilyen láthatatlan zsákmányt keresve a hulladékban. Rachel lecsillapodott, de továbbra is kapaszkodott Dryden karjába, ahogy ismét elindultak.

− Csak az utóbbi két hónapra emlékszem – folytatta. – Ebben az időben pedig nem volt senkim.

Elnyűtt volt a hangja. Gyerekhangnak nem lenne szabad ilyennek lennie. Az ilyen egy katonához illik, aki hónapokat vagy éveket harcolt végig. Az ilyen hang az ezeréves tekintet párja.

− Honnan jöttél ma éjjel? – kérdezte Dryden. – Honnan üldöznek?

− Ahol fogva tartottak. Ott voltam egész idő alatt, amire tudok emlékezni. Ma éjszaka meg akartak ölni. Ezért elmenekültem.

Elhagyták a macskát és a szeméttartályt. Az állat abbahagyta a vadászatot, gyanakodva leste őket, azután folytatta, amit csinált. Dryden átlépte a járdán heverő fedelet, és ekkor eszébe jutott valami. A gondolattól mintha ujjak futottak volna végig a gerincén. Még ki sem formálódott a gondolata, amikor Rachel megdermedt, és tágra nyílt szemmel bámult a férfira – vélhetőleg a testbeszédére reagált.

Dryden ránézett. Egy pillanatra megzavarta a gyerek kísérteties érzékenysége, de annyiban hagyta a dolgot. Megint a kövön heverő fedélre pillantott.

− El kell tűnnünk innen – mondta.

Elindult, még mielőtt befejezte volna a mondatot. Az árnyékban megkerülte Rachellel a legközelebbi házat. Az egymásnak háttal forduló két házsor között az utcával párhuzamos ösvény húzódott. Dryden gyorsított, minél távolabb akart lenni a konténertől.

− Idejönnek a zajra, igaz? – szólalt meg Rachel.

− Igen.

Alighogy elhallgatott, valahol a közelben futó léptek dobogtak a betonon. Egy bokor mögé lökte Rachelt, és lebukott mellé. Vékony gallyak és egy házfal között szorongtak. Dryden résnyire ellátott dél felé, ahonnan jöttek. Két házzal arrébb elsuhant egy árnyék. Másodpercekkel később az üldöző bakancsa megtorpant a járdán, ott, ahonnan Dryden és Rachel egy perce jött el. Csend volt. Azután egy adóvevő sípolt és sziszegett. A mozdulatlan, sűrű levegőben Dryden tisztán hallotta a hangot.

− Három-hat, északra három-négytől. Nincs összeköttetés.

Egy hang válaszolt a készülékből. Eltorzulva is fel lehetett ismerni Clayjét.

– Vétel, itt három-négy, úton vagyok visszafelé a furgontól.

Most beleszólt egy harmadik hang, a parancsnoké.

– Három-hat, folytasd az utca átkutatását. Úgy gondoljuk, hogy a lány visszafordult. Nyomot találtunk, amikor másodszor átfésültük a partot.

− Vétel, mit találtatok? – kérdezte a közelükben álló férfi.

− Egy tárcát – felelte a vezér. – A palló alatt, pontosan ott, ahol elveszítettük a nyomot.

Dryden lehunyta a szemét, és kiengedte a tüdejéből a levegőt. Meg sem kellett néznie; falnak préselődő feneke érezte, mi hiányzik a farzsebéből. Azért csak ellenőrizte. Nem volt meg a tárcája.

Az adóvevőben megszólalt a parancsnok.

– Kettős nyom a homokban a szárazföld felé, a tárcától a pozíciód irányába. A csapat már elindult. Működjetek együtt, fésüljétek át a környéket. Három-négy, találkozunk a furgonnál; a tárca tulajdonosa innen északra lakik.

HARMADIK FEJEZET

Martin Gaul az irodája magánerkélyén állt. Kezében tartotta a mobilját. Olyan szorosan markolta, hogy hallotta, amint a műanyag kijelző meghajlik.

Az erkély az épület legfelső emeletén volt, a Sunset Boulevard-ról nyújtva kilátást Los Angelesre. Gaul lenézett az éjszakai városra, az ezer négyzetkilométernyi, fényes rostélyra, amelyet úgy szőttek át a sztrádák, mint a száloptikás erek egy elektromos életformát.

Behunyta a szemét, igyekezett egyenletesen lélegezni. Igyekezett elfojtani a szorongást, amely a három perccel korábbi hívással érkezett.

Curren csoportja elvesztette a lányt.

Elfordult a korláttól. Odament a tolóajtó melletti asztalhoz, letette a telefont, és imádkozott, hogy szólaljon meg ismét a nyomorult, de most azzal a hírrel, hogy mindent elintéztek. Egy pillanatig még nézte, azután visszatért az erkélyre.

Rossz szájíze volt, amiben a fojtottan izzó félelem keveredett a feszültséggel. Érezte már ezt, harminc éve, a főiskola és a katonaság közötti nyáron, amikor Bostonban lakott. Barátokkal elment egy Sox-mérkőzésre, utána Fenwayn kívül beugrottak egy kocsmába, ahonnan számos feles után egyedül jött ki abban a tudatban, hogy a barátai már elmentek. Volt ott egy lány, akiről azt hitte, hogy jól összejöttek, de a lány búcsú nélkül lelépett, amitől Gaul kötözködő hangulatba került. Emlékezett rá, hogy az utcán csámborgott arrafelé, amerre a buszmegállót sejtette, és jóval később a folyóparton találta magát a Harvard híd közelében. Éppen egy helyet keresett, ahol könnyíthet magán, amikor megtörtént a baj.

Ennyi idő után nem sokra emlékezett abból, hogyan kezdődött. Volt ott egy ürge. Talán hajléktalan lehetett, akkor legalábbis így gondolta. Talán csak egy másik piás, aki egy kocsmából jött. Összevitatkoztak. Lehet, hogy ő kezdte – ezt most már elismerheti. Végtére is kötözködő kedvében volt. Sok vitát kezdett ilyen hangulatban, és az embereknek nem volt választásuk, vissza kellett vágniuk.

Ám ezúttal túlmentek a vitán. Volt lökdösődés, ütlegek, ő az egyik ütésével éppen beletrafált, és az ürge összeesett a víz mellett, Gaul pedig elpályázott. Csak tíz perccel később és tíz sarokkal arrébb kezdett el azon gondolkodni, hogy nem fejelt-e bele az ürge a vízbe. Valami loccsant, de abban a pillanatban nem törődött vele. Hazabuszozott, és több mint egy órán át feküdt álmatlanul, győzködve magát, hogy csak képzelte azt a loccsanást – az elme, ha fél, mindenfélére átszínezi a valóságot.

Másnap délben a sztorival kezdődött a helyi híradó. Egy egyetemi hallgató belefulladt a Charlesba, gyaníthatóan bűncselekmény miatt, a rendőrség kéri, hogy aki tud valamit, jelentkezzen. Gaul csak arra tudott gondolni, hogy és ha? Hány biztonsági kamera mellett bukdácsolt el a folyóhoz, majd vissza? Hány taxis, kidobó ember, éjszakás buszvezető figyelte meg elég alaposan ahhoz, hogy leírja a rendőröknek?

Egész nyáron olyan íze volt a szájának, mint most. Mintha a torka valami vegyületet választana ki, amely csupán akkor jelentkezik, amikor nagy bajba kerül – olyan bajba, amikor nem tehet mást, csak vár.

Megszólalt a telefon. Úgy csapott le rá, mint a ragadozó a zsákmányára.

− Mondd, hogy megvan – szólt bele.

− A csapat nagyobb része keresi – felelte Curren. – Jelentik, ha találtak valamit. Clay és én itt vagyunk Sam Dryden lakásán. Ő nincs itt.

− Ugye, nem vettek észre benneteket? Ha ő és a lány még oda tart…

− Nem láthatnak. A függönyöket összehúztuk. De nem számítok rá, hogy felbukkannak. Ha ide jönnének, már megérkeztek volna. Dryden talán észrevette, hogy elveszett a tárcája, és frászt kapott.

− Ha segít neki, az mit jelent nekünk?

− Úgy fogalmaznék, hogy bajt.

Gaul füle mögött, a szemüveg szára alatt lüktetni kezdett egy ér.

– Halljam – mondta.

Curren röviden összefoglalta Dryden életrajzát, amit kétségtelenül egy hordozható számítógépből olvasott ki.

– Sam Dryden. Rögtön a gimnázium után katonaság, kommandós, azután három évig zöldsapkás. Közben általános, többfunkciós kiképzés: helikopterpilóta-jogosítvány, magassági ejtőernyős ugrás, ilyesmi. Utána kilépett a zöldsapkásoktól, és a következő hat évről nincs feljegyzés.

− Olyan nincs, hogy nincs – mondta Gaul.

− A többi már meghaladja az én fizetési osztályomat. Huszonnégy és harmincéves kora között hivatalosan eltűnik. Amikor ismét felbukkan, már nincs a hadseregnél, itt él El Sederóban. Harmincegy éves korában megnősül, egy gyerek, tanárképzőbe jár. Még elsőéves, amikor a felesége és a srác meghal karambolban, utána lemond a tanításról. Ez öt éve történt. Ettől kezdve az akta elvékonyodik. Némi bevétel biztonsági maszekolásból. Kisvállalkozásoknak ad tanácsokat. Semmi különös.

Gaulnak szüksége volt egy pillanatra, mielőtt válaszolt. Szabad kezével a korlátot markolta. A város nátriumgőzös tundrája keményen és élesen töltötte be a látóterét. Miközben Curren beszélt, egyszer sem pislogott.

− Uram? – kérdezte Curren.

A lány eltűnt, valószínűleg egy olyan ember segítségével, akinek a kiképzése még Currenét is felülmúlja. Gaulnak elég lesz két hívás, és fél órán belül hozzájut Sam Dryden aktájának törölt részéhez – azonnal megcsinálja, amint befejezi a beszélgetést –, de a részletek aligha számítanak. A tény, hogy Dryden olyat csinált, amit érdemes kitörölni, azt jelenti, hogy félelmetes képességei vannak, még akkor is, ha le van maradva néhány évvel.

− Forgassátok fel a házat – parancsolta. – Minden nevet, minden e-mail címet futtassatok le a rendszeren.

− Clay most csinálja.

− Segíts neki – mondta Gaul, azzal szétkapcsolt.

Lezavarta a hívásokat, hogy emberei nekifeküdhessenek a Dryden-aktának, azután ismét telefonált. Durva, reszelős hang válaszolt. Gazdája valószínűleg már ébren volt – Washingtonban reggel hat múlt –, de vélhetőleg csak néhány perce.

− Elnézést a zavarásért – mondta Gaul.

− Mit akar?

Gaul régóta csodálta ennek az embernek a karakánságát. Az éjszakai tévékomédiák teljesen félreértették, afféle nyájas pojácának állították be. Pedig csak feszélyezte a mikrofon.

Gaul kilencven másodpercet töltött azzal, hogy beszámoljon az ügyről, nem cukrozta meg a keserű pirulát. Amikor végzett, a vonal sokáig néma volt. Azután valami loccsant egy pohárban. Gaul tudta, hogy nem víz – még ilyen korán sem.

− Műholdas követésre van szükségem – mondta. – Kellenek a Mirandák. Az összes. Egyedüli használatra. A nemzetbiztonság és a hadügy kizárásával. És ennek így is kell maradnia, amíg nem szólok.

A vonal másik végén sóhajtottak. Valami – talán egy dívány – megreccsent.

− Végig kell futtatnom a láncolaton – mondta az ember.

Gaul nem kérdezte, mennyi időbe telik. A pasitól felfelé már nem túl hosszú a lánc.

− Visszahívom – mondta a másik ember. – Tizenöt perc múlva.

NEGYEDIK FEJEZET

Dryden egy kis park szélén, egy cédrus ágai közül leselkedett. Ő és Rachel csak háromsaroknyira voltak attól az udvartól, ahol először elrejtőztek. Még mindig El Sedero mellékutcáiban bujkáltak, mert Rachel üldözői mindenütt ott voltak.

Hatvan másodperccel az utolsó rádióadás után árnyékként szivárogtak be a környékre. Amikor csöndesek akartak lenni, nagyon jól csinálták. Eltették az elemlámpáikat, amitől sokkal nehezebb lett meghatározni, hol vannak. Valahányszor Dryden az egyik fedezékből a másikba vezette Rachelt, előbb legalább egy percig tanulmányozta a terepet. Már az is nagy szerencse volt, hogy idáig eljutottak. Ezek az emberek különleges kiképzést kaptak: Dryden abból látta, amit tettek – vagy nem tettek. Nem volt egyetlen felesleges mozdulatuk. Semmi sallang. Évekkel korábban őt is ugyanilyen alapelvek szerint idomították.

A parkot fürkészte. Az egyik oldalon hátsó udvarok sora határolta, a másikon az utca. Miközben figyelt, negyven méterrel arrébb egy árny haladt át a játszótéren, a mászóka és a hinták között.

Dryden a házak felé fordult. Keletre voltak tőle és Racheltől, a tengertől távolodtak a szárazföld felé. Dryden terve, már amennyiben annak lehetett nevezni, annyiból állt, hogy ugyanabba az irányba megy, a tágas üzleti negyedbe az országút túlsó oldalán. Az a városrész sokkal nagyobb, tele kirakatokkal, raktárakkal, üzemekkel. Ott könnyebb elrejtőzni. Nehezebb kutatni. Erre alapozta a tervét.

A férfi a parkban kiosont az utcára, átvágott az úttesten, és eltűnt a túloldali házak között. Dryden visszafordult a másik oldalra, szemügyre vette a cédrusbozót és a keleti házsor közötti nyílt terepet. A távolság, amelyet Rachellel meg kell tennie, nagyjából huszonöt méter. Majdnem teljesen sötét, viszont sehol sincs rajta fedezék. Akárki figyelő megláthatja őket, ha egyszer elindulnak.

Még egyszer, utoljára megvizsgálta az utcát és a mögötte húzódó udvarokat. Semmi mozgás. Amennyire láthatta, senki nem is volt ott. Már fogta Rachel kezét; a gyerekhez fordult, és abba az irányba biccentett, amerre futniuk kellett. A kislány ugyancsak biccentett, rémülten, de elszántan. Dryden izmai megfeszültek az eliramodáshoz, amikor a gyerek olyan görcsösen szorította meg a kezét, ami csakis figyelmeztetés lehetett. Dryden nem nézett rá. Meg sem moccant. Szoborrá merevedett, lehalkította a lélegzetét.

Három másodperccel később egy ember haladt el a cédrusbozót előtt, alig méternyire tőlük. Hátulról és oldalról érkezett, közeledését elrejtette a bozót, léptei hangját elnyelte a nyirkos fű. Dryden még most sem hallott semmit, holott minden lépését szemmel követte. Hogy Rachel miként érezte meg, azt el sem tudta képzelni. Talán egy méterrel lehetett közelebb a fickó útvonalához, és a gyerekek füle jobb, mint a legtöbb felnőtté, de ennek a kislánynak az érzékszervei már-már irreálisan kifinomultak voltak.

Dryden várt. A férfi bement a parkba. Ott megállt, lassan körbefordult, rövid ideig pontosan arra nézett, ahol Dryden és Rachel lapult. Dryden rájött, hogy a bokrok sokasága miatt – százszámra nőttek a parkban és a környező kertekben – semmiképp se tudnák átkutatni mindet. Ehelyett a nyílt területeket figyelték, nem mozdul-e valami.

A fickó befejezte a pásztázást, és ment tovább, ugyanarra, amerre az előző. Mihelyt eltűnt, Dryden ismét végignézett az utcán. Üres volt – legalább annyira, amennyire korábban annak tűnt. Rachelre pillantott. A gyerek bólintott, ugrásra készen, mint mindig. Nekiiramodtak.

Csak tíz perccel később álltak meg. Amikor öt perc után Rachel lelassult, Dryden felkapta, és majdnem változatlan sebességgel futott tovább. Csupán akkor állt meg, amikor felértek a töltésre, magasan a sztráda fölött.

Lihegett, és kissé sajgott a halántéka: nem is igazán fájás volt, inkább fázás. Akármi is, jelezte, hogy kissé leengedett a virágkora óta. Annak idején az egységben rutinszerűen lefutott tizenöt kilométert teljes menetfelszerelésben, pedig az jóval nehezebb Rachelnél.

Összeszedte magát annyira, hogy normálisan lélegezzen, és az éjszakát figyelte maga körül. A fülét hegyezte, hogy a meggyérült forgalom neszezésén át is meghallja, amit nagyon nem szeretett volna: a helikopter kelepelését. Valaki, aki képes egy hangtompítós géppisztollyal felszerelt csoportot összeszedni – és elég pimasz ahhoz, hogy lakóterületen vesse be őket –, más forrásokhoz is hozzájuthat. Egy hőkamerás daráló olyan könnyen felfedezi őt és a gyereket, mintha ki lennének világítva.

Még húsz másodpercig fülelt, de semmit nem hallott. Ami persze nem jelenti azt, hogy tiszta a levegő.

Bámulta az üzleti és ipari negyedet az országút másik oldalán. Ha nem is jött helikopter, attól nekik még el kell rejtőzniük. Már indult volna lefelé a töltés oldalán, amikor megállította valami – az elméje mélyén egy ösztönös impulzus, hasonló ahhoz, mint amikor a tarkón felborzolódik a haj.

Valamilyen fenyegetést jelzett. De milyet?

Nem mozdult, hallgatózott. Semmit sem érzékelt a forgalom hangjain kívül. Pásztázta a sötétséget, de semmit sem látott.

Nem olyasmitől félt, amit látott, vagy hallott – csak egy gondolat volt, a tudatküszöbe alól. Mintha megérezte volna, hogy a szokottnál eggyel több hurkot tartogat a veszély, amellyel szembenéznek. De mi lehet az?

Várt, de képtelen volt szavakba foglalni a sejtést. Csak a hirtelen meggyőződés maradt: rossz ötlet El Sederóban elrejtőzni.

Rachel figyelte. A szeme tele volt aggodalommal, noha nem szólt.

Dryden az út másik oldala felé biccentett. A fákon túl, úgy fél kilométernyire, huszonnégy órán át nyitva tartó szupermarket világította meg a ködöt.

− Ideje indulni – mondta.

Gaul irodája alatt egy szinttel a számítógépteremben csak a plazmamonitorok világítottak – összesen kilenc. Gaul járkált, miközben Lowry, a vezető technikus előkészítette a monitorokat a Miranda műholdakról érkező képek fogadására. Még nem jött igazi adat, csak az üres képernyők konfigurációi világítottak és várakoztak. Gaul még nem kapott belépési engedélyt a madárkákba, és minden késedelmes másodperccel hangosabban zakatolt a pulzusa.

− Aláírások lefoglalva – mondta Lowry. – Készen állunk az adatok fogadására.

A Mirandák a legfantasztikusabb szerkezetek voltak, amelyeket az ember valaha is feljuttatott az űrbe. Hőképalkotó kapacitásuk tíz évvel megelőzte a tudományos újságírók legrózsásabb feltételezéseit. Egy Miranda bárhol és éjjel-nappal meg tudott különböztetni egy kövér embert egy soványtól, de nemcsak ezért volt szenzációs. Erre sok kémműhold képes. A különbség az volt, hogy a Miranda ezt tizenötször magasabbról csinálta: háromezer kilométerről, míg a szabvány felderítő műhold csak kétszázról. Vagyis a Mirandák sokkal szélesebb területen vadásztak.

A Mirandák hada úgy fedte le egymást keresztező rétegekben a bolygó egész felületét, mint a GPS. A rendszer minden pillanatban három műholddal, de olykor néggyel és öttel is figyelhette a Föld bármely pontját. Megtalált minden mozgó célpontot – kocogó embert, cirkálórakétát –, és játszva követte. Nem volt hova futni, és bizonyosan nem lehetett elrejtőzni előle.

Természetesen a célpontot meg kellett találni a követés előtt. Gaul, miután megkapta a belépési engedélyt a Mirandákba, csupán akkor szúrhatta ki Rachelt és új barátját, ha még mindig El Sedero környékén gyalogolnak, és a várakozás minden másodperce szűkítette a lehetőség ablaknyílását.

Váratlanul egy üzenet jelent meg mind a kilenc monitoron; Lowry azonnal felfigyelt. Egy másodperccel később megszólalt Gaul telefonja. Megnyomta a gombot.

− Mind a magáé – szólt a hívó.

Dryden és Rachel a szupermarketig futottak, azután megálltak, hogy szemlét tartsanak a parkoló szétszórtan álló járművei fölött. A legtöbb a bejárat közelében csoportosult, valószínűleg az éjszakás dolgozók autói voltak, de jutott néhány a szélekre is. Olyanoké lehettek, akik két műszakban dolgoztak, és amikor este megérkeztek, a parkoló még tele volt.

Dryden odavezette a kislányt a legközelebbihez, egy sötétzöld Taurushoz. Minél közönségesebb márka, annál jobb; bármelyiket viszik el, órákon belül jelentik az eltűnését, és Rachel üldözői hozzáférnek a rendőrségi vonalakhoz. Életfontosságú, hogy elvegyüljenek. Ám Dryden csak egy pillantást vetett a járműre. Elég új volt, hogy fifikás kulcsa legyen; az ilyet nem lehet dróttal beindítani.

Mentek tovább a parkoló szélén. A következő járműcsoport úgy negyven méterre lehetett.

Lowry hangosan motyogva táplálta be a parancsokat a műholdaknak.

– Tizenkettes szám, keret háromszor három kilométer. Tizenötös csatlakozik a tizenketteshez, szabadtéri biológiai létezők, ember. Négyes csatlakozik a tizenketteshez, parancs ugyanaz.

A Mirandák hatalmas hardverjét olyan szoftverrel párosították, amelyet mintha az összeesküvés-elméletek valamelyik teoretikusa rémálmodott volna meg. Egy Mirandát utasítani lehetett egy városnyi terület átvizsgálására, és mindazon személyek azonosítására, akik nem tartózkodtak mesterséges felépítményekben. Míg az egyik műhold összeszámolta a széles keretben a célpontokat, két-három társát arra állították be, hogy külön-külön készítsen közelképeket mindegyikről. Eljárás közben a madárkák egymással is összeköttetésben voltak, így meg tudták osztani a feladatot. Az egész művelet nem vett igénybe harminc másodpercnél hosszabb időt.

A munka máris elkezdődött.

Az első monitoron ott volt az egész város. A föld és az óceán hűvös feketéjén szúrós kékesfehér fények jelezték a házakat és más hőforrásokat.

A következő három monitoron állóképek ugrottak fel: közeli felvételek az emberi célpontokról, amelyeket más műholdak küldtek. Az elsőn egy csoport ember vett körül egy rendkívül fényes hőforrást.

− Parti tábortűz – mondta Lowry. – Mondjam, hogy ne törődjön vele?

Gaul bólintott. Lowry utasította a rendszert, hogy hagyja figyelmen kívül ezt a célpontot.

Egy másik felvétel Curren csoportját mutatta, ahogy éppen találkoznak parancsnokukkal a furgonnál. Gaul percekkel korábban rendelte vissza a csapatot, hogy azonnal üldözőbe vehessék Rachelt és Drydent, amint lokalizálták őket.

Újabb felvételek érkeztek – egy kutyát sétáltató nőről, egy magas férfiról, aki a szemetet vitte ki –, és most már látszott, hogy a Mirandák nyugat-keleti irányban pásztázzák a területet, vagyis a parttól haladnak befelé. Valószínűleg ez volt a szoftverprogram alapértelmezése. Gaul arra a monitorra meredt, amely az egész várost mutatta. A parttól körülbelül két kilométernyire terjedt, a képernyő jobb szélén egy bevásárlóközpont látszott. Baloldalt már minden szabadtéri célpontot befogtak a Mirandák. Még tizenöt másodperc, hogy elérjék a kép jobb szélét.

A parkoló szélén csak egy járművet volt érdemes fontolóra venni. Dryden ezt választotta, még mielőtt olyan közel értek volna hozzá, hogy láthassa, be van-e zárva. Ford F–150 kisteherautó volt a kilencvenes évek elejéről, bár lehet, hogy a nyolcvanasok végéről; ennek a gyújtása csak rézdrótból és szigetelésből áll. A sofőr felőli ajtót – nem meglepő módon – zárva találta, de amikor lehajolva benézett a kabinba, látta, hogy az anyósülésé nyitva van. Rachel, aki három méterrel mögötte futott, azonnal megértette; átkerült az anyósülés oldalára, beszállt, kinyitotta Drydennek az ajtót. A férfi a volán mögé siklott.

3250 kilométerrel a Sziklás-hegység felett a Miranda–15, miközben másodpercenként majdnem 7 kilométeres sebességgel szállt délkelet felé, a Mexikói-öböl irányába, El Sederóra szegezte lencséit, és felvételsorozatokat készített a listáján levő emberi célpontokról. Hetes célpont rögzítve, leküldve. Nyolcas célpont rögzítve, leküldve. Kilences célpont – a fedélzeti számítógép elakadt. A kijelölt helyen nem volt kilences célpont. Miranda–15 automatikusan közölte a hibát a tájoló és azonosító Miranda–12-vel. Miranda–12 azt felelte, hogy a kilences célpont 2,315 másodperccel korábban eltűnt; azon a helyen nincs többé két emberi alak a szabad ég alatt, csak két emberi alak egy járműben, amely 99,103 százalékos valószínűséggel egy 1988-as Ford F–150. Az operátortól érkező utolsó parancs csak a szabad ég alatt tartózkodó emberi célpontokra vonatkozott; ennél fogva a kilences célpont nem létezik többé.

Miranda–15 ezen a dilemmán pontosan 485 nanomásodpercig töprengett, mely idő alatt lefuttatott három mi-van-ha algoritmust, és úgy döntött, hogy ez nem olyan probléma, amellyel az emberi operátort zavarni kellene. Törölte a kilences célpontot, és folytatta a keresést.

Dryden talált egy csavarhúzót a kocsi kesztyűtartójában. Ezzel lepattintotta a gyújtás borítását, és pár másodperc alatt beindította a járművet.

− Nem lopjuk el – mondta. – Csak kölcsönvesszük.

− Jó régi – felelte Rachel. – Mennyire borulnak ki tőle?

Dryden kigördült a parkolóból, és balra kanyarodott. Épp előtte volt a 101-es sztráda déli sávjának felhajtója. Rachel visszanézett a kisváros ködösen elmaszatolt fényeire, és mély lélegzetet vett.

− Halljuk a történetedet – szólalt meg Dryden.

Gaul úgy meredt a műholdas felvételek tömegére, mint az a valaki a játékautomatára, akinek most nyelte el az utolsó dollárját a gép. Tizennégy ember tartózkodott a szabadban a kijelölt területen. És egyik sem volt gyerek.

A lány eltűnt.

Lowry már szélesítette a keretet, ám Gaul nem reménykedett. Az első keret is legalább akkora részt fedett le, amelyet gyalog meg lehet tenni ennyi idő alatt. Az eltűnés azt jelentette, hogy találtak valamilyen szállítóeszközt.

Ült a székében, homlokát a tenyerébe támasztotta.

Rachel kicsúszott a markából.

Elszabadult.

Semmi fontosra nem emlékszik, de ez csak átmeneti. Ahogy a drog kiürül a szervezetéből, egy héten belül visszatér az emlékezete. Utána hamarosan mindenre fog emlékezni.

Töményebb lett a szájában az a bizonyos íz. Néhány másodpercre visszakerült Bostonba, abba a mocskos kis lakásba a Nyugati Kilencedik utcában, ahol várta a napot, amikor a rendőrök kopogtatnak az ajtaján.

− Uram! – szólította meg Lowry.

− Mi van?

− Az egyik Üdvözlégy eljárás még segíthet.

Gaul felemelte a fejét. Az első számítógépen Lowry lefuttatott egy opciót – valójában csak beleegyezett egy parancsopcióba, amelyet a program felajánlott. A szoftver programcsomag ugyanarra a következtetésre jutott, mint Gaul: ha nem találunk meg egy gyalogos célpontot, ez valószínűleg azt jelenti, hogy szerzett magának egy járművet.

− A legutóbbi szoftvercsomag része – mondta Lowry. – Néha hőnyomok maradnak a földön, ha egy jármű éppen elhagyta a kutatási területet. Nagyon halvány nyom, de a Mirandák érzékenysége fokozható, hatvan másodpercig még érzékelik a hőt, attól függően, hogy a jármű mennyire gyors. Ha a körzetben mostanában indult el valaki, talán még szerencsénk lehet.

El Sedero nagy képe mozdulatlan maradt, miközben a műholdak megoldották az új feladatot. Majd a kép hirtelen átalakult, a jobb oldala, a bevásárlóközpont került középre. Két sötétkék vonal siklott kifelé a parkolóból az út, majd a felhajtó felé. Színük Gaul szeme láttára halványodott.

− Mutassa a parkolót hatvan másodperccel korábban – mondta Gaul.

ÖTÖDIK FEJEZET

Dryden sávot váltott, hogy megelőzzön egy nyerges vontatót. A kisteherautó egy hajszállal lépte át a sebességhatárt, hogy ne vonja magára a figyelmet. A 101-es országúton jobbak voltak a látási viszonyok, mint a városban. Mivel a sztráda a partvonalat követte, felette maradt a ködnek.

Mostanáig csak az volt a célja, hogy kikerüljön El Sederóból. Miután megismerte Rachel történetének hátralevő részét, eldönti, merre menjenek. A kislány egy perce hallgatott, azon morfondírozott, hogyan kezdje. Végül Dryden felé fordult.

− Mielőtt egy szót is szólnék, tennem kell valamit, hogy higgyél nekem – mondta.

− Géppisztolyosok üldöznek. Engem nem kell meggyőznöd, hogy igazat beszélsz.

− Nem biztos, hogy így gondolod, miután többet hallottál.

Rachel a kezét nézte. Ujjai ütemesen doboltak a térdén. Akármit akart is mesélni, ideges volt tőle.

− Kísértetiesnek fogod találni – mondta. – Csak hogy tudd.

− Még annál is kísértetiesebbnek, mint ami eddig történt ma éjjel?

− Annál is. – Nagy levegőt vett, és mielőtt Dryden válaszolhatott volna, már folytatta is: – Gondolj egy négyjegyű számra. Bármilyen szám lehet, de ne legyen benne a telefonszámodban, se másban, amelyet mások ismerhetnek. Ne mondd ki, csak gondoljon rá. Csukd be a szádat is, hogy még véletlenül se artikulálhasd.

Dryden rápillantott. Ez most vicc? Nem volt az. Rachel mereven bámulta, és a szorongás úgy pulzált benne, mint a villanyáram.

Dryden ismét az útra összpontosított, és azt csinálta, amit a gyerek mondott. Becsukta a száját. Blokkolta az ismerős számokat. Hagyta, hogy az agya találomra feldobjon egyet. 6724. Alighogy megjelentek a tudatában a számjegyek, Rachel ismét megszólalt: − Hatezer-hétszázhuszonnégy.

Dryden odafordult, rábámult. A gyerek visszanézett rá. A furgon felfutott a kavicsos padkára. Dryden balra rántotta a kormányt, megint az utat figyelte. Pár másodpercig nem tudta, mit mondjon. Még sosem találkozott ilyen hihetetlen és mégis tagadhatatlan dologgal.

Ismét a kislányra pillantott. Rachel még mindig őt figyelte, hogy mit szól ehhez.

A férfi előrefordult, és azt gondolta: mondd, hogy antilop, ha hallod ezt.

− Antilop – mondta a gyerek.

Curren száznegyven kilométer per órás sebességgel hasított a sztráda gyér forgalmában.

− Hét kilométerrel vannak előttünk – mondta Gaul a mobilba. – Betartják a sebességhatárt, vagyis perceken belül utoléritek őket. A következő kijárat több mint harminc kilométer.

− Vettem – felelte Curren, noha megesküdött volna rá, hogy Gaul már bontotta a vonalat.

Mióta Gaulnak dolgozott, néha olyan érzése volt, mintha Istennek dolgozna. Gaul tudása már-már súrolta a mindenhatóságot, de szinte sohasem mutatkozott. Továbbá nem volt szabad felbosszantani. Curren nem lepődött volna meg, ha azt hallja, hogy Gaul sóbálvánnyá tud változtatni embereket.

− Te… tudsz olvasni bennem? – kérdezte Dryden.

Érezte, hogy az agya birkózik a történtekkel, de nem igazán veszi be.

− Az olvasás nem a megfelelő szó – felelte Rachel. – Úgy hangzik, mintha szándékosan csinálnám. Inkább olyan, mintha hallanám. Csak úgy megtörténik. Nem tudom kikapcsolni.

− És mindent hallasz. Minden gondolatot. Minden ötletet.