Patricia Adeline Olivier-nak

„Persze hogy várjuk a születésnapokat. Vagy akár egy fagylaltozást is. De valójában a gyereknek ezekért meg kell dolgoznia. Tegnap megígértük neki, hogy kap fagylaltot, de aztán rémesen viselkedett. És akkor megmondtam, hogy bocs, de fagylaltot csak jó kislányok kapnak. És hogy te ma nem vagy az. Talán holnap.”

Rachel Sherman
Uneasy Street: The Anxieties of Affluence

Első rész

1.

Aznap este a telefonban Emira csak szófoszlányokat értett Mrs. Chamberlain hangjából:

– Vigye el Briart valahova… – meg: – …duplán fizetek.

Emira egy zsúfolt lakásban állt barátnői, Zara, Josefa és Shaunie társaságában, s szemben valaki épp azt kiáltotta, hogy „Ez az én dalom!”. Szeptember volt, szombat este, és már csak alig több, mint egy óra volt hátra Shaunie huszonhatodik születésnapjából. Emira felhangosította a telefonját, és megkérte Mrs. Chamberlaint, hogy ismételje meg, amit mondott.

– Lehetne esetleg szó arról, hogy elvigye Briart egy kis időre az élelmiszerüzletbe? – kérdezte Mrs. Chamberlain. – Nagyon sajnálom, hogy zavarom. Tudom, hogy késő van.

Szinte döbbenetes volt, ahogy Emira nappali gyermekfelügyelői munkája – a drága rugdalózók, színes építőjátékok, popsitörlők és többrekeszes gyerektányérok világa – hirtelen betüremkedett az esti létbe: a hangos zene, testhez simuló miniruhák, ajakkontúr, piros műanyag partipoharak valóságába. Mrs. Chamberlain itt volt, és este 10 óra 51 perckor arra várt, hogy Emira igent mondjon. A két erős koktél utáni ködben a világoknak ez az összecsúszása szinte viccesnek tűnt, Emira jelenlegi banki egyenlege viszont egyáltalán nem volt vicces: mindössze hetvenkilenc dollárt és hatvan centet mutatott. Az aznap esti húszdolláros fogások, születésnapi felesek és az ünnepeltnek vett közös ajándékok után Emira Tuckernek igen jól jött volna az a pénz.

– Egy pillanat – mondta. Letette a poharát a dohányzóasztalra, és középső ujjával bedugta a másik fülét. – Úgy érti, hogy vigyem el Briart most azonnal?

Az asztal túloldalán Shaunie, fejét Josefa vállára hajtva, akadozó nyelvvel siránkozott:

– Akkor most már öreg vagyok? A huszonhat az öreg?

Josefa eltolta őt magától:

– Shaunie, ne kezdd ezt.

Zara, aki Emira mellett állt, megigazította a melltartópántját. Emirára grimaszolt, és némán artikulálta: „Ne, a főnököd az?”

– Peter véletlenül… szóval betört az ablakunk… Csak azt szeretném, ha Briar most elmenne itthonról. – Mrs. Chamberlain hangja nyugodt volt és meglepően kimért, mintha éppen szülést vezetne le, és ezt mondaná: „Rendben, anyuka, most kell nyomni”. – Nagyon sajnálom, hogy ilyen későn hívom – folytatta. – Csak nem akarom, hogy Briar lássa a rendőröket.

– Ó, hűha. Rendben, de… Mrs. Chamberlain? – Emira leült a kanapé szélére. A karfa másik oldalán két lány elkezdett táncolni. Emirától balra kinyílt Shaunie lakásának bejárati ajtaja, és négy fiú toppant be „Juhéé!” kiáltások közepette.

– Te jó ég! – sopánkodott Zara. – Ezek a fekete srácok nem bírnak magukkal.

– Most nem egészen úgy festek, mint egy bébiszitter – figyelmeztette Emira. – Egy barátnőm születésnapján vagyok.

– Ó, egek! Elnézést. Akkor maradjon csak…

– Nem, nem. Nem erről van szó – mondta Emira hangosabban. – Tudok menni. Csak szólni akartam, hogy magas sarkúban vagyok, és hát… ittam egy-két pohárral. Nem probléma?

A kagylóból a legfiatalabb Chamberlain családtag, az öt hónapos Catherine sírása hallatszott, majd a háttérben Mrs. Chamberlain hangja:

– Peter, átvennéd, légy szíves? – Aztán közelről: – Emira, nem érdekel, hogy néz ki. Fizetem a taxit idáig, és a hazautat is.

Emira becsúsztatta a telefonját a válltáskája zsebébe, és ellenőrizte, hogy minden más is megvan-e. Amikor felállt, és közölte a hírt a barátnőivel, hogy el kell mennie, Josefa felháborodott:

– Azért mész el, hogy egy gyerekre vigyázz?! Te most hülyéskedsz velem?

– Lányok… figyeljetek. Rám senkinek sem kell vigyáznia – tájékoztatta a csoportot Shaunie. Egyik szeme nyitva volt, a másikat pedig erősen próbálta hozzáigazítani.

Josefa még nem végzett a kérdéseivel.

– Miféle anya az, aki a gyerekéhez ilyen késő este kér felügyeletet?

Emirának nem volt kedve részletekbe bocsátkozni.

– Kell a pénz – mondta. Tudta, hogy igen valószínűtlen, de azért hozzátette: – Persze visszajövök, ha végeztem.

Zara oldalba bökte:

– Elkísérlek.

Emira magában azt gondolta: Ó, hála istennek. Fennhangon pedig ennyit mondott:

– Rendben, szuper.

Mialatt a két lány egy húzásra kiitta a poharát, Josefa karba tette a kezét.

– Nem hiszem el, hogy képesek vagytok máris lelépni Shaunie születésnapjáról.

Emira megvonta a vállát.

– Úgy látom, Shaunie is éppen most lép le Shaunie születésnapjáról – mondta, miközben Shaunie lemászott a földre, és bejelentette, hogy szundít egy kicsit.

Emira és Zara lementek a lépcsőn. Amíg kint a gyengén megvilágított járdán a taxira vártak, Emira fejben számolni kezdett. Tizenhatszor kettő… plusz a taxidíj… Baromira igen!

Emira és Zara érkezésekor a Chamberlain házból még mindig kihallatszott Catherine sírása. A bejárati lépcsőn felmenőben Emira egy szilánkosra tört kis lyukat vett észre az utcai ablakon, amelyből átlátszó, nyúlós valami csöpögött. A lépcső tetején Mrs. Chamberlain lófarokba fogta Briar fényes szőke haját. Megköszönte Emirának, hogy eljött, Zarát pedig ugyanúgy üdvözölte, mint máskor („Helló, Zara, örülök, hogy újra látom”). Briarnak ennyit mondott:

– Most lóghatsz egy kicsit a nagylányokkal.

Briar megfogta Emira kezét.

– Alvásidő volt – mondta –, most meg máj nincs is.

A három lány lement a lépcsőn, majd három rövid utcasaroknyit gyalogoltak a Market Depot-ig, s közben Briar többször is megdicsérte Zara cipőjét azzal a nyilvánvaló, de sikertelen hátsó szándékkal, hogy felpróbálhassa.

A Market Depot-ban egy mostanra már bezárt kiszolgálópultból biokollagént, szarvasgombás vajat, gyümölcsturmixot árultak, és dióféléket is lehetett kapni kimérve. A jól kivilágított üzlet üres volt, egyedül a gyorspénztár tartott nyitva. Az aszaltgyümölcs-részlegnél Zara magas sarkú cipőjében, ruháját összefogva lehajolt, hogy kivegyen egy doboz joghurttal bevont mazsolát.

– Hű… nyolc dollár? – Gyorsan visszatette a polcra, és felállt. – Jóságos ég. Ez gazdagoknak való bolt.

Héj – formálta néma szájmozgással Emira a kisgyerekkel a karján –, ez egy gazdag gyerek.

– Ez kejj nekem! – nyúlt Briar két kézzel a Zara fülében lógó rézszínű karika után.

Emira közelebb tartotta hozzá.

– Hogy kell kérni?

– Léci, Mija, léci, ez kejj nekem!

Zarának leesett az álla.

– Hogy tud mindig ilyen reszelősen cuki hangja lenni?!

– Dobd hátra a fonataidat! – mondta Emira. – Nehogy elkezdje ráncigálni.

Zara átvetette a másik vállán hosszú hajfonatait, köztük egy tucat világosszőkét, és odatartotta Briarnak a fülbevalóját.

– Jövő héten csavart fonást készít nekem az unokatesóm ismerőse. Szia, Miss Briar, megfoghatod!

Zara telefonja pittyent egyet. Elővette a táskájából, és írni kezdett, miközben állta Briar ráncigálását.

– Ott vannak még a többiek? – kérdezte Emira.

– Ojjé! – billentette hátra a fejét Zara. – Shaunie épp most rókázott bele egy virágcserépbe, és Josefa ki van akadva. Meddig kell maradnod?

– Nem tudom – tette le Briart a földre. – De a kisasszony képes órákig nézegetni a diókat, úgyhogy bármi lehet.

– Mira pénzt keres, Mira pénzt keres… – táncikált Zara a mirelitrészleg irányába.

Emira és Briar követték, Zara a térdére támaszkodva ugrált a hűtőajtók előtt, homályosan tükröződött az üvegben, combjára pasztellszínű jégkrémlogók vetültek. Megint jelzett a telefonja.

– Te jó ég, megadtam a számomat annak a srácnak Shaunie-nál? – szörnyülködött a képernyőre pillantva. – Meg van veszve értem a hülyéje!

– Tánci! – mutatott Briar Zarára. Két ujját a szájába vette, és úgy mondta: – Te… te táncizol, de nincs is zene!

– Zenét akarsz? – Zara hüvelykujjával görgetett a telefon kijelzőjén. – Teszek be zenét, de neked is táncolnod kell!

– Semmi durvát, légy szíves! Ha visszamondja, engem kirúgnak.

Zara Emira felé intett:

– Bízd csak rám! – Néhány másodperc múlva a telefonjából felüvöltött a zene. – Hoppá! – hőkölt hátra, s gyorsan lehalkította.

A szintetizátor hangja betöltötte a sorok közti folyosót, s amint Whitney Houston énekelni kezdett, Zara csípője mozgásba lendült. Briar két puha, fehér könyökét a kezével átfogva ugrálni kezdett, Emira pedig a fagyasztószekrény ajtajának támaszkodott, viaszfényű papírdobozokba csomagolt reggeli kolbászokkal és palacsintákkal a háta mögött.

Briar Chamberlain nem volt csacska gyermek. Sohasem hisztizett léggömbökért, és akkor is inkább aggódott, mintsem örvendezett, amikor egy bohóc a földre vetette magát vagy felgyújtotta az ujját. A születésnapi zsúrokon és a balettórákon erősen húzódozott, ha bekapcsolták a zenét, vagy a bűvész bekiabálós jelentkezésre szólított fel, és ilyenkor gyakran nézett kék szemével aggodalmasan Emirára, mondván: Tényleg ezt kell tennem? Muszáj? Így amikor Zara példáját magától követve, Briar ide-oda ringatózott a nyolcvanas évek slágerére, Emira felvette azt a szerepet, mint oly sokszor, hogy ő lehessen a kifogás Briar számára. Mindig mondta Briarnak, hogy bármikor, ha elege van valamiből, abbahagyhatja, de a mostani jelenet megmelengette a szívét. Ebben a pillanatban a huszonöt éves Emira óránként 32 dollárt kapott azért, hogy legjobb barátnőjével és legkedvesebb kis embertársával táncoljon egy élelmiszerboltban.

Zara legalább annyira meg volt lepődve, mint Emira.

– Hoppá! – jegyezte meg, ahogy Briar egyre vadabbul táncolt. – Jól van, kislány, ez az!

Briar Emirára nézett:

– Te is gyeje, Mija!

Emira is bekapcsolódott a táncba, miközben Zara a vokállal énekelte, hogy szeretné érezni a forróságot. Megpörgette Briart, karját a mellkasa előtt lóbálta, miközben egy alak jelent meg a sorok között. Emira megkönnyebbült a középkorú, rövid, ősz hajú nő láttán, aki sportos nadrágot és St. Paul-i Tökfesztivál 5 km feliratú pólót viselt. Úgy nézett ki, mint aki táncolt már élete folyamán egy-két gyerekkel, úgyhogy Emira nem hagyta abba. Az asszony betett egy vödör jégkrémet a kosarába, és rámosolygott a három lányra. Briar felkiáltott:

– Úgy táncojsz, mint anya!

Amikor a dal utolsó hangszínváltása következett, egy jóval magasabb ember tűnt fel a sorok között bevásárlókocsit tolva. A férfi ingén Pennsylvaniai Állami Egyetem felirat, tekintete álmos és kedves. Emira annyira benne volt a koreográfiában, hogy feltűnő lett volna megállnia. Sasszézva betett egy banánt a mozgó kocsiba, majd a vállát leporolva nyúlt egy zacskó zöldségkeverékért. Amikor Zara kérésére Briar meghajolt, a férfi hang nélkül négyszer összeütötte a tenyerét feléjük, majd elhagyta a folyosót. Emira megigazította a szoknyáját.

– Ejha, megizzasztottál – hajolt le Zara. – Adj egy pacsit! Úgy is van. Én már kész vagyok.

– Kiszálltál? – kérdezte Emira.

Zara ekkor már őrülten pötyögött a telefonján.

– Valakinek lehet, hogy összejön ma este!

Emira a vállára simította hosszú fekete haját.

– A te dolgod, kislány, de az a fiú nagyon fehér.

Zara mellbe bökte.

– Emira, 2015-öt írunk! Kit érdekel?

– Aha…

– Azért kösz a taxit. Viszlát, csajszi!

Zara barackot nyomott Briar fejére, mielőtt elindult. Ahogy magas sarkú cipőjének kopogása elhalkult a kijáratnál, a Market Depot hirtelen nagyon fehérnek és nagyon kihaltnak látszott.

Briar nem fogta fel, hogy Zara elmegy, csak amikor már teljesen eltűnt.

– A bajátod – mutatott az üres térbe. Két elülső foga kiállt a szájából.

– El kellett mennie aludni – mondta Emira. – Meg akarod nézni a diókat?

– Nekem is alvásidő van! – Briar megfogta Emira kezét, és ugrott egyet a fényes kövön. – Itt ajszunk a bojtban?

– Nem, nem. Csak még egy kis ideig itt maradunk.

– Meg akajom… meg akajom szagojni a teát.

Briart mindig nyugtalanította az előtte álló események sorrendje, ezért Emira komótosan tisztázni akarta, hogy először megnézik a diókat, utána megszagolják a teát. Amint azonban belefogott a magyarázatba, egy hang közbevágott:

– Elnézést, hölgyem! – Lépéseket hallott, és amikor megfordult, egy arany biztonsági jelvény villant fénylőn az arcába. A tetején Közbiztonság, az alsó ívén Philadelphia felirat.

Briar felmutatott a férfi arcára.

– Ő – jegyezte meg – nem a postás.

Emira nyelt egyet, furcsának hallotta a saját hangját:

– Ó, jó estét!

A férfi szemben állt vele, két hüvelykujját az övtartójába akasztva, de nem viszonozta az üdvözlést.

Emira a haját piszkálta, és megkérdezte:

– Már zárnak, vagy ilyesmi? – Tudta, hogy a bolt még háromnegyed óráig nyitva van, hétvégeken tisztán, áruval feltöltve éjfélig nyitva maradt, de azt akarta, hogy a fickó hallja, hogyan beszél. A biztonsági őr sötét pofaszakálla mögött, a sor túlsó végén Emira egy másik arcot pillantott meg. Az ősz hajú, sportos asszony, akit korábban látszólag meghatott Briar táncolása, most ott állt karba tett kézzel, bevásárlókosara a lába mellett a földön.

– Hölgyem! – szólt az őr. Emira felnézett nagy szájára és apró szemére. Olyan embernek nézett ki, akinek nagy családja van, aki az ünnepeket reggeltől estig együtt tölti velük, és nem olyannak, aki csak úgy mellesleg azt mondja: Hölgyem. – Túl késő van egy ilyen kis gyereknek. Az öné?

– Nem – nevetett Emira. – A bébiszittere vagyok.

– Rendben. Nos… Engedelmével, ön nem úgy néz ki, mint aki gyermeket felügyel ma este.

Emira észrevette, hogy úgy tartja a száját, mintha valami forrót evett volna. A fagyasztószekrény ajtajában bizonytalan forma tükörképét pillantotta meg, s rájött, hogy ez a saját alakja. Arca – telt barna ajkak, kicsi orr, fekete frufruval takart magas homlok – alig látszott a tükörképen. Fekete szoknyája, feszes V kivágású blúza, elfolyt szemfestéke nem tükröződött a vastag üveglapokon. Csupán valami nagyon sötét és vékony volt látható, valamint egy kis szőke fej teteje, amely Briar Chamberlainhez tartozott.

– Én vagyok a bébiszittere – sóhajtott –, és az anyja azért hívott engem, mert…

– Helló, nagyon sajnálom, én csak… Jó estét! – Ahogy a sor másik végéből közeledett az asszony, ócska teniszcipője nyikorgott a kövezett padlón. Kezét a mellkasára tette. – Én anya vagyok. És hallottam, hogy a kislány azt mondja, hogy nem az anyjával van, és mivel ilyen késő van, aggódni kezdtem.

Emira ránézett az asszonyra, és csaknem nevethetnékje támadt. Ez az érzékenység gyerekesnek hatott, és másra sem tudott gondolni, mint hogy: Maga most komolyan feljelentett engem?!

– Azok… azok az ajtók hova visznek? – mutatott Briar a folyosó oldalára.

– Egy pillanat, anyukám. Szóval… – kezdte Emira. – A bébiszittere vagyok, és az anyja azért kért meg, hogy vigyem magammal, mert otthon történt egy baleset, és nem akarta, hogy a gyerek jelen legyen. Három sarokra laknak innen. – Érezte, hogy a torka kezd elszorulni. – Csak meg akartuk nézni a diókat. És nem nyúlunk hozzá, vagy ilyesmi. Mi csak… nagyon rá vagyunk most kattanva a diókra, szóval… ja.

A biztonsági őr orrlyukai egy pillanatra kitágultak. Bólintott magában, mintha kérdeztek volna tőle valamit, majd így szólt:

– Lehetséges, hogy ön ivott ma este, hölgyem?

Emira becsukta a száját, és hátralépett egyet.

– Jesszusom – rezzent össze a mellette álló asszony.

Látótérbe került a baromfi- és húsrészleg, ahol a korábban látott Pennsylvania Állami Egyetem-es vásárló megállt, és feltűnően figyelte az Emirával folytatott beszélgetést. Az alaptalan vádaskodáson túl egyszerre az egész diskurzus mindenestül megalázónak hatott, mintha hangosan azt mondták volna neki, hogy a neve nem szerepel a meghívottak listáján.

– Tudja, mit? Rendben – mondta. – Elmegyünk, és kész.

– Nono, várjon csak – nyújtotta ki az őr a karját. – Nem hagyhatom, hogy elmenjen, mert egy gyerek is érintett az ügyben.

– De hát pillanatnyilag ő most az én gyerekem – nevetett fel újra Emira. – Én felügyelem. Gyakorlatilag a dajkája vagyok… – Ez hazugság volt, de Emira azt akarta érzékeltetni, hogy hivatalosan van alkalmazva, és így jogos kapcsolata van a szóban forgó gyerekkel.

– Szervusz, édes – hajolt le az asszony, kezével a térdére támaszkodva. – Tudod, hogy hol van az anyukád?

– Az anyja otthon van. Nyugodtan beszéljen hozzám! – bökte meg Emira kétszer a kulcscsontját.

– Szóval ön azt mondja – értelmezte az őr –, hogy egy innen három sarokra lakó idegen nő megkérte, hogy vigyázzon a gyermekére ebben a késői órában?

– Ó, istenem, dehogy! Nem ezt mondtam. A dajkája vagyok.

– Egy másik lány is volt itt néhány perccel ezelőtt – szólt az asszony az őrhöz. – Úgy látom, már elment. – Emira elképedt. A jelek szerint ő itt megszűnt létezni. Úgy érezte, hogy fel kellene emelnie a karját, mint amikor valaki telefonnal a fülén a tömegben a barátját keresi, és azt mondja: Látsz? Itt integetek! Az asszony megrázta a fejét. – És valami… nem is tudom… valami popsitáncot vagy mi a csudát jártak. És akkor azt gondoltam: na, itt valami nincs rendjén.

– Hűű. – Emira hangja a szokásosnál magasabban szólt: – Maga most komolyan beszél?

Ekkor Briar rátüsszentett a lábára.

Az egyetemi pólós közelebb jött. Mellkasa előtt feltartotta a telefonját, és videóra vette a jelenetet.

– Ó, anyám – Emira eltakarta az arcát lepattogzott fekete körömlakkos kezével, mintha véletlenül belesétált volna egy csoportképbe. – Arrébb menne?

– Szerintem jól fog jönni magának ez a felvétel – mondta az illető. – Akarja, hogy hívjam a rendőrséget?

Emira leejtette a karját.

– Minek?

– Szervusz, nagylány – ereszkedett fél térdre a biztonsági őr. Hangja gyengéd volt és gyakorlott. – Ő itt kicsoda?

– Csillagom! – szólt az asszony lágyan. – Ő a barátod?

Emira szeretett volna lehajolni és ölébe venni Briart – talán, ha Briar jobban látná az arcát, akkor meg tudná mondani a nevét –, de tudta, hogy a szoknyája túlontúl rövid, és itt volt az a mobiltelefon. Egyszerre csak úgy nézett ki, hogy a sorsa egy óvodás kezében van, aki azt hiszi, a brokkoli kicsi fa, és hogy ha takaró alá bújik, nehezen lehet megtalálni. Emira visszatartotta a lélegzetét, ahogy Briar a szájába dugta az ujját, és azt mondta:

– Mija.

Köszönöm, istenem – gondolta Emira.

Ám az őr így folytatta:

– Nem mi az, kiscsillag. Ki az? Ő kicsoda, a barátod?

– Mija! – kiabálta Briar.

– A nevemet mondja – magyarázta Emira az őrnek. – Mira, vagyis Emira.

– Tudná nekem betűzni? – kérdezte a biztonsági őr.

– Hé, hé, hé – próbálta magára vonni Emira figyelmét a telefont tartó ember. – Még ha kérik, akkor sem kötelessége megmutatni a személyi igazolványát. Pennsylvania állam törvénye.

– Ismerem a jogaimat, csávókám – mondta Emira.

– Uram – állt fel a biztonsági őr, majd megfordult. – Magának nincs joga beavatkozni egy bűnügybe.

– Ácsi, ácsi! Bűnügy?! – Emira úgy érezte, zuhan. Olyan volt, mintha minden csepp vére a fülében és a halántékában zsongott, zubogott volna. Szétterpesztette a lábát, hogy el ne essen, haját a hátára csapta, és lehajolt, hogy karjába kapja Briart. – Miféle bűn elkövetéséről beszél? Dolgozom. Éppen pénzt keresek, és fogadok, hogy többet, mint maga. Idejöttünk megnézni a diókat, szóval most le vagyunk tartóztatva vagy elmehetünk? – Miközben ezeket mondta, befogta a gyerek fülét. Ekkor Briar becsúsztatta a kezét Emira blúzának kivágásába.

Erre a buzgómócsing asszony a szájához kapott.

– Uram, segíts! – szörnyülködött.

– Nos, hölgyem – szélesítette meg terpeszét a biztonsági őr, hogy Emiráéhoz igazítsa –, önt most őrizetben tartjuk és kihallgatjuk, mert egy gyermek biztonsága forog kockán. Kérem, tegye le a gyermeket a földre!

– Jól van, tudja, mit? – Emira bal bokája megremegett, ahogy elővette a mobiltelefonját pici válltáskájából. – Felhívom az apját, és ő majd idejön. Idősebb fehér férfi, úgyhogy biztosan mindenki elégedett lesz.

– Hölgyem, nyugodjon meg – tartotta fel tenyerét a biztonsági őr, majd ismét Briar felé fordult. – Mondd, kicsim, hány éves vagy?

Közben Emira beütötte Peter Chamberlain nevének első négy betűjét, és rákattintott a világító kék telefonszámra. Érezte szívdobogását Briar keze alatt.

– Mennyi éves vagy, csillagom? – kérdezte az asszony. – Kettő? Három? – Majd az őrhoz fordult: – Kettő körül lehet.

– Istenem, majdnem három – motyogta Emira.

– Hölgyem – mutatott az ujjával Emira arcába –, a gyerekhez beszélek.

– Ó, hogyne. Mert ő az, akitől ezt kérdezni kell. Pajti, nézz rám! – Emira vidám kifejezést erőltetett az arcára, és kétszer megdöcögtette a kislányt. – Hány éves vagy?

– Egy kettő hájom négy öt!

– Én mennyi idős vagyok?

– Boldog szüjetésnapot!

– Elégedett? – fordult hátra Emira a biztonsági őrhöz. – Telefonjában abbamaradt a csengés. – Mr. Chamberlain? – Valami kattogott, de beszédet nem hallott. – Itt Emira. Hall engem?

– Szeretnék beszélni az apjával – nyújtotta a telefonért a kezét a biztonsági őr.

– Mi a faszt művel?! Hozzám ne érjen! – fordította el a törzsét Emira. Ettől a mozdulattól Briarnak elakadt a lélegzete. Emira fekete műhaját úgy szorította a melléhez, mint valami rózsafüzért.

– Ne merjen hozzáérni, apuskám! – figyelmeztette az egyetemi pólós. – A hölgy nem tanúsít ellenállást. Épp a gyerek apját hívja.

– Hölgyem, megkérem, hogy legyen szíves átadni a telefonját.

– Ugyan már, ember, nem veheti el a telefonját!

Az őr megfordult, és kinyújtott karral ordította:

– Húzódjon hátrébb, uram!

Telefonnal a fülén, Briar kezével a hajában, Emira sikított:

– Maga nem is igazi rendőr, maga menjen innen, fiacskám!

És ekkor a férfi arca megváltozott. A szeme ezt mondta: Látlak. Pontosan tudom, ki vagy. Emira visszatartotta a lélegzetét, a telefontól várta a segítséget.

Végre meghallotta Mr. Chamberlain hangját a telefonja hangszórójában:

– Emira? – majd: – Halló!

– Mr. Chamberlain? Ide tudna jönni, kérem, a Market Depot-ba? – Majd a visszafogott pániknak ugyanazon a hangján folytatta, amellyel ez az estéje kezdődött: – Azt hiszik ugyanis, hogy elloptam Briart. Sietne, kérem?

A férfi mondott még valamit a Micsoda? és a Te jó ég! között, aztán csak ennyit:

– Máris indulok.

Emira nem gondolta, hogy az ádáz vádaskodások jót tennének a csendes várakozásnak. Ott álltak öten, inkább bosszankodva, mint álláspontjukat igazoltnak érezve, és várták, ki fog nyerni. Emira farkasszemet nézett a padlóval, Briar pedig Emira haját simogatta a vállán.

– Mint a lovacskám söjénye – jegyezte meg.

Emira dobott egyet a karján ülő gyereken:

– Ehem. Nagyon drága volt, légy szíves, vigyázz rá!

Végre felhangzott az automata tolóajtó hangja. Mr. Chamberlain gyors léptekkel közeledett a reggelizőpelyhek irányából. Briar rámutatott az ujjával, és így szólt:

– Papa!

Az orrán lévő apró izzadságcseppekből látszott, hogy Mr. Chamberlain végigfutotta az egész utat. Kezét Emira vállára tette.

– Mi folyik itt?

Emira válasz helyett átadta neki a gyerekét. Az asszony hátralépett:

– Nagyszerű. Akkor magukra is hagyom önöket.

A biztonsági őr magyarázkodásba és bocsánatkérésbe kezdett. Közben megérkezett a társa, mire levette a sapkáját.

Emira nem várta meg Mr. Chamberlain szónoklatának végét, ahogy kioktatta az őröket, hogy ő mióta jár ebbe a boltba, hogy nem tarthatnak fogva valakit nyomós indok nélkül, és hogy mennyire nem volt helyénvaló, hogy megkérdőjelezték az ő szülői döntését. Ehelyett Emira odasúgta:

– Holnap találkozunk.

– Várjon, Emira! Hadd fizessem ki.

Két kézzel nemet intett.

– Pénteken szoktam a béremet kapni. Találkozunk a születésnapodon, Bri! – Briar azonban már el is aludt Mr. Chamberlain vállán.

Odakint Emira a sarokig futott, Chamberlainék otthonával ellentétes irányba. Akkor megállt, és egy bezárt pékség előtt találta magát, ahol a biztonsági rács mögött sütemények sorakoztak a kirakatban. Keze még mindig reszketett, ahogy elkezdett üzenetet írni, csak úgy, senkinek. Az orrán szívta be a levegőt, és a száján fújta ki. Több száz dalt pörgetett végig. Megforgatta a csípőjét, és megigazította a szoknyáját.

– Hé, hé, hé! – Az egyetemi pólós srác jelent meg a sarkon. – Hé, minden rendben? – jött közelebb.

Emira nyomorúságos vállmozdulata azt fejezte ki: Nem tudom. Telefonját hasa előtt tartva a szája belsejét harapdálta.

– Figyelj, ez baromi durva volt – mondta a srác. – Az egészet felvettem a telefonommal. A helyedben beküldeném egy hírportálnak, és akkor be tudnád…

– Fú. Ja… nem – mondta. Kisimította az arcából a haját. – Semmiképpen, de azért… köszönöm.

A srác végigfuttatta nyelvét elülső fogain, és hallgatott egy pillanatig.

– Figyelj, az a pasas görény volt veled. Nem akarod kirúgatni?

Emira felnevetett.

– Mire lenne az jó? – Áthelyezte a testsúlyát egyik lábáról a másikra, és visszatette a telefont a táskájába. – Hogy egy másik boltban kapjon egy kilencdolláros órabérű másik teszetosza állást? Na ne. Nem szeretném, hogy az emberek a neten rákeressenek a nevemre, és ott villogjak egy kibaszott élelmiszerüzletben a Washington Square-en egy gyerekkel, aki nem az enyém.

A srác sóhajtott egyet, és megadóan feltartotta az egyik kezét. A másik hóna alatt a Market Depot papírzacskóját szorongatta.

– Azért… – tette csípőjére a szabad kezét – ha mást nem, talán ingyenkaját kaphatnál egy évig.

– Na persze. Hogy jól betárazzak kombucha teából meg hasonló szarságokból?

– Igaz – mondta nevetve a fiú.

– Hadd nézzem a telódat – tartotta tenyerét Emira, miközben integetett középső és gyűrűsujjával. – Le kell törölnöd ezt a szart.

– Biztos vagy benne, hogy ezt akarod? – kérdezte a fiú óvatosan. – Komolyan beszélek. Ezzel könnyen bekerülhetnél egy véleményrovatba, vagy ilyesmi.

– Nem vagyok író, és nem bohóckodok a neten, úgyhogy hagyjuk!

– Várj, mit szólnál a következőhöz? – vette elő a telefonját. – Ez a te ügyed, úgyhogy szívesen letörlöm. De hadd küldjem át előbb neked, hátha esetleg valamikor meggondolod magad.

– Nem fogom, bár…

– Csak a biztonság kedvéért… itt van. Írd be az e-mail-címed!

Könnyebbnek tűnt inkább megadni az e-mail-címét, mint ellenkezni, ezért Emira egyik kezébe fogta a táskája szíját, és a másikkal írni kezdett. Amikor megpillantotta a KelleyTCopeland@gmail.com címet a Feladó mezőben, megtorpant:

– Várjunk csak, ki a fene az a Kelley?

A srác pislogott.

– Én vagyok Kelley.

– Ó! – Amikor Emira befejezte az e-mail-címe gépelését, felnézett: – Tényleg?

– Jól van már. – Visszavette a telefonját. – Jártam gimnáziumba, úgyhogy nem igazán tudsz új sértést mutatni.

Emira elmosolyodott.

– Nem csoda, hogy itt vásárolsz.

– Na, általában nem itt vásárolok – nevetett a fiú. – De ne hozz még jobban zavarba. Kétféle kombucha is van itt ebben a szatyorban.

– Aha… Letörölted?

– Le. – Megmutatta a lánynak a képernyőt, és elkezdte visszafelé pörgetni. A legutolsó fénykép egy ismeretlen férfit ábrázolt valami cetlivel az arcán. Emira nem tudta kiolvasni, mi van rajta.

– Okés. – Emira leszedett egy szájfényéhez tapadt hajszálat, majd szomorú, nem-is-tudom mosollyal elköszönt: – Oké, hát akkor, viszlát!

– Jól van, hogyne… Jó éjszakát, vigyázz magadra!

Világos volt, hogy a fiú nem számított elbúcsúzásra, de Emira nem törődött vele. Elindult a metró felé, miközben ezt az üzenetet írta Zarának: Gyere át, amikor végeztél.

Mehetett volna taxival – Mrs. Chamberlain biztosan kifizette volna –, de mivel sosem szokott, most sem tette. Meghagyta a húszdolláros számlát máskorra, és metróval ment haza kensingtoni lakásába. Nem sokkal hajnali egy után felcsöngetett Zara.

– Én ezt nem tudom megemészteni – mondta Zara Emira vécéjén ülve. Emira letörölte a sminket az arcáról, és összenézett barátnőjével a tükörben. – Mármint… – Zara mindkét kezét az arcához emelte. – Mióta popsitánc a Running Man?!

– Nem tudom – mondta Emira, miközben egy arckendővel letörölte szájáról a rúzst. – Ráadásul már korábban tisztáztuk, nem? – folytatta bocsánatkérő arckifejezéssel. – Mindenki egyetértett abban, hogy jobban táncolok, mint te.

Zara a szemét forgatta.

– Ez nem verseny, vagy ilyesmi – próbálkozott tovább Emira. – Csak annyi, hogy jobb vagyok.

– Kislány, rosszul is járhattál volna!

– Zé, minden oké – nevetett fel Emira, de aztán kézfejével eltakarta a száját, és csendben sírva fakadt.

2.

Alix Chamberlain több mint száz levelet küldött szét 2001 és 2004 között, és több mint kilencszáz dollár értékű terméket kapott. Az ingyenes termékminták között voltak babkávék, müzliszeletek, kozmetikumok, illatosított gyertyák, gyurmaragasztó, hogy poszterrel díszíthesse kollégiumi szobájának falát, magazinelőfizetések, naptejek, arcmaszkok. Ezeket mind megosztotta a szobatársaival és a folyosón lakó többi lánnyal. Főszakként marketinget, mellékszakként pénzügyet végzett a New York Egyetemen, emellett másod- és harmadéves korában termékismertető cikkeket írt egy diáklapba. Végzős évében felhagyott az újságírással, és gyakornok lett egy kis kiadványnál szépségápolási témában, de továbbra is küldözgette a leveleket. Kéréseit udvariasan megfogalmazva vastag, mintás felületű papírra írta ábrándos, dőlt kézírással, és egyre ritkábban fordult elő, hogy ne kapta volna meg, amit akart.

Az ezt követő négy évben olyan elitcégeknek írt, mint a Ray-Ban, Conan O’Brien, Scholastic, Keurig, Lululemon, W Hotel, Smartwater és sok száz másik. A legtöbb esetben kéréseit méltatással és dicsérettel körítette, de gyakran élt tapintatos panasszal és építő javaslatokkal is. Volt egy olyan trükkje, hogy az ingyen kapott termékekről jó minőségű fotókat készített, és ezeket, valamint az eredeti kérést tartalmazó leveleit feltette a blogjára. Ezt a projektet hirtelen ötlettől vezérelve indította, de nemsokára kialakult egy kisebb követőtábora. Ekkortájt ismerte meg Peter Chamberlaint.

Alix huszonöt éves volt, amikor egy bárban találkoztak, és őszintén megvallva sokkal magasabbnak gondolta Petert, amíg fel nem állt a beszélgetésük végén. A magasságán kívül azonban illett hozzá a személyisége. Olyan elragadó dolgokat művelt, amelyek szokatlanok voltak, de nem hivalkodóak, például hogy mentát tett a vizébe, vagy titokban harminc százalék borravalót adott. Ami Alixnek a leginkább és azonnal megtetszett Peterben, az az volt, hogy az ő kis projektjét úgy kezelte, mintha igazi munka lenne. Alix a leveleiről lekicsinylő módon beszélt:

– Szóval, én… leveleket meg ismertetőket írok, meg van ez a blogom… de csak kicsi, nem nagy ügy az egész.

Erre Peter felszólította, hogy ugorjon neki még egyszer, de ezúttal tegyen úgy, mintha az volna. Peter New York államban nőtt fel, és újságíróból lett híradós. Nyolc évvel volt idősebb Alixnél, nem esett nehezére sminket viselni a kamera előtt, és szilárdan hitt a személyes márkaépítés fontosságában. Amikor Alix huszonnyolc évesen hozzáment Peterhez, a vendégeknek adott ajándékokat, a cipőjét és a vacsoránál felszolgált fehérbort mind ingyen kapta válaszul a remekbe szabott kézírásos leveleire, a beígért ragyogó ismertetők reményében. Santorini nászútjukon Peter segített neki megírni az áradozó sorokat.

Alix a Hunter College-ban dolgozott a diáktoborzó irodában, amikor egy barátnője – középiskolai angoltanár a Columbia Gimnázium és Felkészítőben – megkérte, hogy tartson gyakorlatot a motivációs levél írásáról az egyik osztályában. A résztvevők között volt egy Lucie nevű tizenhét éves végzős lány, akinek irreálisan fehér foga, világos rózsaszín haja és 36 ezer Instagram-követője volt. Az előadás után három hónappal Lucie kiposztolt egy fotót az Alix segítségével összeállított kísérőleveléről és fogalmazásáról, mellette a kaliforniai Irvine és Santa Barbara, valamint a Fordham és az Emerson egyetemektől kapott befogadó levelekkel. A kép alatt ez állt: Mindegyik elnyert felvételt Alixnek köszönhetem. Őszintén szólva nem mertem volna ezeknek a felére sem jelentkezni, ha ő nem formálta volna a jelentkezésemet ilyen bombasztikussá. #csakkernedkell #irjlevelet #hagydra. Lucie posztja több mint 1700 lájkot kapott, és Alix Chamberlain gyakorlatilag egyik napról a másikra márkanévvé vált. Az ingyenes termékek iránti vonzalma hamarosan filozófiává vált: a nők merjenek megszólalni, a kommunikációt pedig vissza kell vinni az alapokhoz. Az instagramos bemutatkozóját átírta: #NokHangja. Peter javasolta neki, hogy terveztesse újra a honlapját, és ne feledkezzen el róla, amikor híres lesz.

Abban az évben, amikor huszonkilenc éves lett, Alix otthagyta a Hunter College-beli munkáját. Motivációslevél-író és állásinterjúra felkészítő képzéseket tartott rehabilitációs otthonokban, vezetőképző kirándulásokon, nőegyletekben és állásbörzéken. Diákok regisztráltak előadásaira egyetemi toborzórendezvényeken, és postaládáját elárasztották a Köszönöm! és a Felvettek! jellegű üzenetek. Egy prémium papírkellékeket gyártó cég megkereste azzal, hogy vegyen részt egy olyan új irodaszer-termékvonal tervezésében, amelyet nőknek állítanak össze munkahelyi célra. A papír elefántcsontszínű, a toll sötétkék lett, és ezzel a New York Egyetem diáklapja után másodszor is bekerült a nyomtatott sajtóba, ezúttal a Teen Vogue magazinba. Nem tett rosszat, hogy Alix nagy kék szeme és meglepően hosszú lába rendkívül jól mutatott a vezércikkben. Új honlapján az Alixről menüpont alatti képen nevetve ült egy íróasztal szélén, lábánál két nagy kupac levél, és dús, homokszínű haja bájos, zilált kontyba volt összefogva a feje tetején.

Peter mindig is hitt benne. Munkájának eredményét hálás vallomások is tanúsították, amelyeket új gyakornokai rendszereztek és lefényképeztek a blogja számára, Alix mégis gyakran megdöbbent azon, milyen nagylelkű bizalommal vannak képességei iránt a különféle szervezetek. Bizottságokba kérték fel, hogy kisvállalkozások tulajdonosai mellett beszéljen olyan témákról, mint: „Munkahelyi vendégszeretet” meg „Kreatív vezetők formálása”. Feminista beszélgetős műsorokban szerepelt, ahol a műszaki és mérnöki területen tevékenykedő nőkre szabott fenntartható munkahelyi kultúráról vitáztak. Egyszer pedig a „Tegyük meg az első lépést” című konferencián beszélt egy előadóteremben kétszáz egyedülálló nő előtt, akik átlátszó műanyag pohárból pezsgőt iszogattak. Alix szeretett leveleket írni, és jól is csinálta, mégis a körülötte álló emberek állhatatos bizalma és lelkesedése volt az, ami a NőkHangja ideológiáját felvirágoztatta.

Egy délelőtti villásreggelin történt – amin pedagógusok egy kisebb csoportjának a kézírás iskolai oktatásának fontosságáról beszélt –, hogy hirtelen megremegett a bensője, mire azt gondolta magában: Csak nehogy terhes legyek. Az volt, és két héttel később Peter sírva fakadt a University és a 13. utca sarkán, amikor közölte vele a hírt. A férfi mindjárt azt kérdezte:

– Költözzünk el?

Négy éve, mióta ismerték egymást, távoli terveik között szerepelt, hogy visszaköltözzenek Philadelphiába, Alix szülővárosába. Szeretett volna kertet, bele gyerekeket, akik majd az ismerős mellékutcában bicikliznek; olyan utcát szeretett volna, ahol senki nem árul hamis táskákat, és a boltok zárásakor nem kell hatalmas vasrácsot lehúzni. Ám új karrierjének csúcsán, amiről korábban álmodni sem mert, Alix kihátrált a közös tervből.

– Nem, nem – mondta Peternek –, még ne.

Megszületett Briar Louise. Alix élete a hordozható járóka, zajos gépek, berepedt mellbimbó, félbevágott szőlőszemek világává vált. Napjait hirtelen betöltötte az önmagáról való harmadik személyben beszélés („Ez anya fülbevalója.”, „Anya telefonál.”), az életkor évek helyett hónapokban számolása, a minden elé odatett „nagylány” szó a hétköznapi dolgok izgalmassá tételére („nagylány-alvás”, „nagylány-kanál”, „nagylány-farmer”), és a nyitott szájú, nedves puszik egy nyáladzó kis embertől, aki alig kezdte meg a létezést az ő testén kívül.

Alixnek addigra már volt egy szerkesztőségi asszisztensből és két gyakornokból álló csapata, valamint egy „irodája”, amely Upper West Side-i lakásuk konyhájába is betüremkedett. Peter el akart költözni. A valóság fölülírta álmait, hogy hírműsorvezető legyen New Yorkban: egy alig nyolcezres riverdale-i hallgatóság előtt jelent meg a televízióban hetente öt estén, ahol olyan témákról volt szó, mint jótékonysági kutyaesküvők, a gyártók által visszahívott játékok és Times Square-i turisták akadályversenye a Best Buy elektronikai üzlet ajándékkártyájának elnyeréséért. Philadelphiában több tapasztalt újságíró is készült hamarosan nyugdíjba menni, akiknek a fizetése hasonló volt Peter riverdale-i béréhez. Olyan híreket is hallottak, hogy szövetkezetivé alakítják jelenlegi lakásukat. Philadelphia mindig is tervbe volt véve, de Alix Chamberlain csak épphogy elindult a pályán.

Naponta hatezren kattintottak rá Alix átalakított blogjára, amely más levélküldözgető, előléptetést elnyerő, bármit elérő nők sikereit részletezte. Egy kórházzal együttműködve egyhetes jótékonysági pénzgyűjtést rendeztek szerelmeslevél témában. Hosszú, sötét talárban és sapkában Alix két leánygimnázium ballagásán mondott beszédet lelkes, izgatott arcok sora előtt. Életében először a karrierje mellett barátnői is lettek. Rachel, Jodi és Tamra mindannyian eszes, szarkasztikus humorú nők voltak, saját karrierrel, gyerekkel, így soha nem tűnt túl félelmetesnek a gyereknevelés, hiszen mindig tanácsot lehetett kérni a chates csoporttól, akik hasonló cipőben jártak.

Ám akkor egyik napról a másikra Briar elkezdett beszélni.

Hangja két méretes metszőfogán átszűrve felemésztett mindent, ami az útjába került. Hangos volt, rekedt, és soha nem hallgatott el. Amikor Briar elaludt, olyan volt, mintha végre kikapcsolták volna a tűzjelzőt, és Alix feje lüktetett attól, amire úgy emlékezett, hogy csend és nyugalom. Barátnői bizonygatták, hogy az ő gyerekük is ezt csinálta, és hogy csak fel van lelkesedve attól, hogy tud kommunikálni. Briar mégis kirívó esetnek tűnt. Megállás nélkül kérdezett, énekelt, hablatyolt, dünnyögött, magyarázta, hogy szereti a hot dogot, hogy látott egyszer egy teknőst, hogy pacsit kér, és hogy egyáltalán nem fáradt. Amikor Alix érte ment Peter édesanyjának midtowni lakásába, az asszony az Alix által már jól ismert kétségbeesett gyorsasággal nyitotta ki az ajtót. Lányának hangját már a liftből hallotta, még a megfelelő emelet elérése előtt. Alix vezette a vállalkozását, ízlelgette a rövid csendeket, könyvajánlókat fogalmazott szerzői ügynököknek, ám egy napon, amikor Briar hintaszékét megemelte, rájött, hogy megint terhes. Peter reakcióját a konyhában közölt hírre inkább a zavar, mint az öröm jellemezte.

– Azt hittem… – Megrázta a fejét. – Azt hittem, ilyesmi nem történhet meg, amíg szoptatsz.

Alix elbiggyesztette a száját, és arca azt fejezte ki: Én is.

– Ritka, de nem lehetetlen.

– Alix… Ez nem fog menni. – Peter a konyhaasztalra mutatott, amely most az egyik NőkHangja projekt tárolóhelyévé válva polaroid fényképekkel és egy halom barna csomagolópapírral volt tele. Az ablakpárkányon végigterített papírtörölközőn csőrös poharak száradtak, különböző tárolókban szelektív hulladék. Aznap reggel Peter arra jött le az emeletről, hogy egy gyakornok fejjel lefelé hajolva épp lófarkat csinál magának. Miközben a kávéját készítette, ez a lány és egy másik gyakornok fehér reklámpólót húztak, amelynek a mellére a NőkHangja felirat volt hímezve. – Nincs elég helyünk egy második gyerek számára – állapította meg. – És két nappal később, miután levelet kaptak attól a vállalattól, amely megvenné a társasházukat, Peter bejelentette: – Felhívok egy brókert Philadelphiában.

Mit tehetett volna Alix? Nemet kellett volna mondania? New Yorkban olyan lakáshiány volt, hogy őrültség lett volna akár megpróbálni megvásárolni a sajátjukat, akár nagyobbat bérelni. Igen, most többet keresett, mint valaha, de nem eleget ahhoz, hogy két gyerek számára kényelmes lakhatást biztosítsanak a jelenlegi West Side-i környékükön. Persze körülnézhetett volna Queensben vagy New Jerseyben, de ilyen erővel akár költözhettek Philadelphiába is. Tény, hogy Alix otthonról dolgozott. Philadelphia nincs annyira messze. Mindenekfölött azonban ilyennek képzelte jövendő önmagát, amikor Petert megismerte abban a bárban.

– Úgy érzem, maximum három évet tudok még ebben a városban eltölteni – mondta neki akkor. – Minden alkalom, amikor mások fenekének izzadt helyén ülök a metróban, ezt még két héttel lerövidíti.

Ez volt az egyik, amit Peter a legjobban szeretett benne: hogy nem akart ott lenni minden eseményen, hogy szeretett kiszabadulni a városból, hogy kitűnően vezetett, és hogy jobban szerette volna, ha a gyerekei lépcsőházak helyett családi házakat járnak sorra halloweenkor.

El kellett hát költöznie. Családjával együtt elhagyja New Yorkot. Ám az időzítés aligha lehetett volna rosszabb. Alix éppen benne volt egy nagyon fontos levél írásában, ezúttal saját jogán, mégpedig az elnökségért indulását nemrég bejelentő Hillary Clinton külügyminiszter kampánystábjának. Ez fontos ügy volt számára, Hillary feminista platformja teljesen illett az ő profiljába, és egy Hillaryra mutató link benne tarthatná őt a fősodorban, még akkor is, ha nem az ország legmértékadóbb városában lakna. Szerencsére drága barátnője, Tamra ismert egy nőt, aki ismert valakit Clinton külügyminiszter kampánytanácsadói közül. Négy piszkozat után, és folytonosan vacillálva az Üdvözlettel: Alix és a Minden jót: Alix között, megnyomta a Küldés gombot az önkéntes felajánláson, amiről remélte, hogy később fizetett fellépésekké válik. Hetek teltek el, és semmilyen visszajelzés nem érkezett sem a kampánytanácsadótól, sem az eredetileg megkörnyékezett ügynököktől.

Egyszer csak minden össze volt pakolva, de Alix nem hagyta, hogy a költözés lelassítsa programjainak tempóját. Imádta munkájának minden részletét, például bizottságokban ülve hallgatni egyenes szabású, nagy méretű ruhát viselő, erőteljesen kirúzsozott, kiváló nőket, vagy tinédzserektől e-mailben sikertörténeteket kapni életük első, elfogadott állásajánlatáról. A Clinton-kampány felől azonban még mindig nem érkezett hír, sem a hat ügynöktől, akiknek elküldte könyvajánlatát. Az adománygyűjtő események és munkareggelik közepette, ahogy lelkes középiskolásokkal kezet rázott, azt gondolta magában: Ennyi? Elértem volna a célomat?

A New Yorkban tartott utolsó előadásának reggelén, amikor a Kisvállalkozások Asszonyai elnevezésű eseményen szólalt fel, hirtelen és nem teljesen végiggondolt ötlettől vezérelve elhatározta, hogy ezúttal nem használja a mellszívót. Behívta egyik gyakornokát, azt, akinek a legtöbb gyermekfelügyelői tapasztalata volt, és megkérdezte tőle, mit szólna hozzá, ha Briar az ölében ülne, amíg tart a szekció.

A dél-manhattani színházterem színpadán két férfi között helyezkedett el, az egyik egy vitaműsor házigazdája volt, a másik egy tévés valóságshow műsorvezetője és öt ikerlány apja. A háromszáz nézővel szemben ülő elnökség a családtervezési ellátásról és a lányoknak szóló bátorító könyvekről tartotta a vitaindítót, amikor Alix melle – különösen a bal – elkezdett fájni a feszüléstől. Végül, amikor a hallgatóság az üléselnök egyik viccén felnevetett, Briar összerezzent, és kinyitotta a szemét.

Briar gőgicsélt egy kicsit, majd megkérdezte, hogy anya miért van ott fent, és hogy a gyakornoknál van-e Cheerios, és hogy leszállhatna-e. Alix az ujját szája elé tartva jelzett az első sorban ülő kislányának. A gyakornok az ajtó felé intett, és néma szájmozgással kérdezte: Akarod, hogy kivigyem? Alix megrázta a fejét. Megvárta, hogy feltegyék neki a következő kérdést.

– Úgy hiszem, hogy a nők sokszor csak helyet kérnek az asztalnál – kezdte beszédét. A gallérjára erősített mikrofon révén hangja a terem végéig elhallatszott. – Ehelyett mások azt hallják: Különleges bánásmódban szeretnék részesülni, holott ez nem így van. A valóság pedig… Őszintén? – Szíve vadul vert, ahogy előrehajolt. – Elnézést kérek, hogy félbeszakítom magamat és a beszélgetést. – Most ezt tényleg megteszi? Igen, válaszolta magának. Igen, meg. – Még nagyon sok mindent szeretnék mondani a témáról, de a kislányom, ott az első sorban, az a meglehetősen izgága kis ember nagyot aludt, és, ha senkinek nincs ellenvetése, szeretném… nos, tulajdonképpen meg sem kérdem. – Felállt, és kezével jelzett, ahogy elindult a színpad elejére. – A beszélgetésben való részvétel közben szoptatni fogom a kislányomat, mert gond nélkül tudom egyszerre csinálni a kettőt.

Ámulat és éljenzés tört ki a tömegben. Alix térdét oldalra hajlítva nyúlt Briarért, aki nyomban elérzékenyült ó-zást váltott ki, amint anyja nyakába kapaszkodott.

– Idedobnád azt a pólót? – mutatott gyakornokának arra a pasztellrózsaszín ruhadarabra, amit előzőleg készített oda neki egy reklámszatyorban. Átdobta a vállán, és besétált a színpad mögé.

A rendezvény házigazdája, egy szeleburdi egyetemista lány beleszólt a mikrofonba:

– Hajrá, kislány! – Majd hátranézve suttogta: – Csak folytassam tovább?

Ám Alix épp időben érkezett. Felbukkant a színfalak mögül, Briar szorosan a bal mellére tapadva. A rózsaszín póló át volt vetve Alix vállán, és eltakarta Briar fejét. A pici cipők imádnivalóan himbálóztak Alix jobb karjánál, amint visszaült a székébe.

– Rendben van, jöhet a munka. Nem tartott túl soká, ugye? – Hátranézett a házigazdára, majd így szólt: – Örömmel folytatom ott, ahol abbahagytam. – És valóban folytatta ott, ahol abbahagyta, és amikor befejezte, az alélt házigazda kétszer is megköszönte neki a válaszát és az őszinteségét. Ezután, pont úgy, ahogy Alix előre gondolta, a lány megkérdezte tőle a kislánya nevét és életkorát. Alix tagoltan válaszolt:

– Ügyfelem neve Briar Louise. Kétéves, és nagyon jól csinálja. – Alix mosolya gyakorlatilag próbára tette a közönséget, hogy megrebben-e a szemük a mellére tapadó gyermek életkora hallatán.

A rendezvény fotósai a színpad lábához rajzottak. Azután a folyosóig hátráltak, hogy jó felvételt készíthessenek Alixről, aki bokáját keresztbe téve, terhes hasán gyermekét szoptatva két öltönyös férfi között beszélt. Később egy fotós odasúgta neki:

– Megigazítaná úgy a pólót, hogy látszódjon a logó?

Alix felnevetett, és beleegyezett. Briar fejére rásimította az anyagot, és az alsó részét hagyta kiterülve lógni. A gyerek arcát takaró részen jól látszott a fekete betűs felirat: Kisvállalkozások Asszonyai.

Ezen a napon Alix újabb ezer követőt szerzett. A Kisvállalkozások Asszonyai feltett egy elkapott képet az Instagram-oldalára ezzel az aláírással: Íme egy nő, aki egyszerre tudja csinálni a kettőt. Hamarosan két babamagazin kért tőle interjút a gyermek által vezérelt szoptatásról és az ezzel járó megbélyegzésről, illetve előnyökről. Alix dupla bért fizetett gyakornokainak, hogy maradjanak még egy órát, és válaszolják meg az e-maileket, telefonhívásokat, interjúfelkéréseket. A Clinton-kampány egyik képviselője felhívta mobilon. Nagyon sajnálták, hogy nem vették észre levelét, de boldoggá tenné őket, ha Alix részt venne néhány későbbi eseményen az év folyamán. A régebben megkeresett két ügynök is válaszolt neki e-mailben. Alix tíz napon belül eladta könyvét egy Maura nevű szerkesztőnek a HarperCollinsnál, aki maga is anya volt, és riasztóan gyors válaszlevél-írási képességgel rendelkezett.

A reflektorfényben végzett szoptatásának visszhangja elkísérte Pennsylvania államhatárán túlra, el az új otthonába, el a harmadik trimeszterig. Mielőtt elhagyta volna a várost, a zsúfolt irodájában tartott búcsúpartin rengeteg fényképet készített asszisztensével és gyakornokaival, ám ezeket nem tette fel az internetre. Soha nem említette New York-ból való elköltözését sem a blogjában, sem a közösségimédia-felületein, sem a Clinton-stábnak. Ehelyett szépen bevonatozott, amikor szükségük volt rá. Könyvének írása közben úgy tett, mintha ott volna. Majd többször visszajön, amikor idősebbek lesznek a lányok.

És egyszer csak alig ötórányi vajúdás után Philadelphiában megszületett Catherine May. Arca rögtön felvette anyjáénak formáját. Alix belenézett parányi, vizenyős, zavart kis szemébe, és ezt gondolta: Tudod, mit? Jó lesz itt nekünk.

És így lett. Minden New York-tól eltérő dolog apró, kedves pillanatokban lepte meg. Volt autója, amivel bevásárolhatott. A mozijegy nem tizennégy, hanem tíz dollárba került. Háromszintes téglaházban lakott egy árnyas utcában, hétpercnyi gyaloglásra a Rittenhouse tértől. A háznak tágas, márványpadlós előszobája és az emeleten lenyűgöző konyhája volt. A konyha bőven el volt látva pulttal, és a csillár alatt elhelyezett hatszemélyes asztalnál ülve az ívelt ablaksoron át az utcára lehetett látni. Reggel, ahogy sült a palacsinta és a tojás a tűzhelyen, Alix és a gyerekei az ablak melletti székeken ülve nézhették lent az utcán a kutyasétáltatókat, vagy figyelhették a szemétszállítókat munka közben. Ezeknek az értékeknek a felismerése egy pillanatig jóleső érzéssel töltötte el, ami azonban hamar fájdalmas vágyakozásba fordult át, hogy megmutassa – körülbelül mindenkinek. A barátnőinek. A NőkHangja gyakornokainak. Egy idegennek, aki a New York-i metró túloldali mocskos peronján áll.

Philadelphia előtt Alixnek soha nem volt rendszeres gyermekfelügyelője. Peter édesanyját bármikor lehetett hívni, meg aztán ott volt a három szintén kisgyerekes barátnő, akik magától értetődő módon vállalták a plusz egy gyereket, ha a mama fogorvoshoz vagy postára rohant. Peter stúdióbeli új munkatársai több lányt is ajánlottak, így Alix új konyhájának bárszékein hamarosan interjúk zajlottak mindenféle Carlykkal meg Caitlynekkel, tábori gyerekfelügyelőkkel, kollégiumi mentorokkal. Elmondták Alixnek, mennyire rajonganak a NőkHangjáért, milyen jó lett volna, ha hozzá fordulhattak volna annak idején, amikor főiskolára jelentkeztek, és hogy fogalmuk sem volt róla, hogy Philadelphiába költözött. Alix tudta, hogy ezekkel a lányokkal sosem működne a dolog.

Alixnek volt érzéke az áruk beszerzéséhez New Yorkban, és ez a gyermekfelügyelőre vonatkozóan sem volt másként Philadelphiában. A barátnői sosem tettek volna ilyet, de ő létrehozott egy profilt a babysitter.com oldalon, és elkezdte lefelé görgetni a jelentkezők fényképeit. Az egész mesterkéltnek és személytelennek érződött, de annak idején három manhattani albérlete közül kettőt is ilyen hevenyészett hirdetések alapján talált, és pont úgy, mint azoké a potom árú lakásoké, amikben huszonévesen lakott, Emira Tucker profilja sem tartalmazott fényképet. A leírás szerint a Temple Egyetemen végzett, kezdő szinten ismeri a jelnyelvet, és percenként 125 szót tud gépelni.