A BERTRAM SZÁLLÓ

részlet

Translation entitled „A Bertram szálló”

© 2018, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: At Bertram’s Hotel

Copyright © 1965, Agatha Christie Limited

All rights reserved

AGATHA CHRISTIE®, MARPLE® and the Agatha Christie Signature are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

Fordította Bart István

Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Bart István, 1969, 2019

Bart István jogutóda, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó,
Budapest, 2019, 2025

Minden jog fenntartva

Harry Smithnek

hálával,

amiért olyan tudományos alapossággal
olvassa a könyveim

Első fejezet

A West End szívében sok csendes zug van, amiket alig ismer valaki a taxisofőrökön kívül, akik nagy szakértelemmel átvágva rajtuk, diadalmasan bukkannak ki a Park Lane-re, a Berkeley Square-re vagy a South Audley Streetre.

Ha az ember befordul a Park Lane valamelyik szerény mellékutcájába, aztán egyszer vagy kétszer jobbra meg balra fordul, egy csendes utcácskában találja magát, melynek jobb oldalán áll a Bertram Szálló. A Bertram Szálló már nagyon régóta megvan. A háború alatt romba dőltek a tőle jobbra eső házak, és balra, kicsit odább az utcában is néhány, de maga a Bertram sértetlen maradt. Természetesen néhány horzsolást, karcolást, kopást – ahogy ingatlanügynökök mondanák – nem kerülhetett el, de mérsékelt összeg ráfordításával helyreállították eredeti állapotába. 1955-ben már pontosan olyan volt, mint 1939-ben – előkelő, cseppet sem hivalkodó, szolidan magas árakkal.

Ilyen volt a Bertram, melynek vendégei már évek hosszú sora óta a magasabb rendű papok, a vidékről felránduló özvegy arisztokrata hölgyek és költséges intézetekből vakációzni hazautazó leánykák közül kerültek ki. („Olyan kevés hely van Londonban, ahol egy lány egyedül megszállhat, de a Bertramhoz természetesen szó sem férhet. Mi már évek óta mindig ott szállunk meg.”)

Valamikor persze sok hasonló szálloda létezett. Néhányuk még ma is megvan, de csaknem valamennyit meglegyintette a változás szele. Kénytelenek voltak modernizálódni, hogy kielégíthessék más vendégek igényeit is. A Bertram is megváltozott, de olyan észrevétlenül, hogy az első felületes pillantásra egyáltalában nem volt szembetűnő.

A férfi, aki a nagy lengőajtóhoz vezető lépcső alján állt, első pillanatra legalábbis táborszernagynak tűnhetett. Arany paszomány és érdemrendszalagok ékesítették széles, férfias mellkasát. Modora tökéletes volt. Ahogy a vendég reumás nehézkességgel kikászálódott a kocsiból, gyöngéd aggodalommal fogadta, féltő gonddal felvezette a lépcsőn, és átkalauzolta a hangtalanul lengő ajtón.

Ha az ember először járt a Bertramban, szinte rémülettel töltötte el az érzés, hogy egy letűnt világba lépett. Visszafelé forgott az idő. Újra Edward király Angliájában volt.

Természetesen központi fűtés volt, de nem szembeötlő. A nagy földszinti hallban, pontosan úgy, mint azelőtt, két pompás kandalló állt, mellettük testes réz szeneskannák, pontosan megfelelő méretű széndarabokkal töltve, és a kannák pontosan úgy csillogtak, mint amikor még Edward király korabeli szobalányok fényesítették a rezet. Meleg vörös bársonyosság, puha lakályosság uralkodott az egész teremben. A karosszékek sem ebből a korból származtak. Az ülések jócskán a padló szintje fölött voltak, úgy, hogy a reumás öreg hölgyeknek nem kellett méltóságukon aluli módon vergődniük, ha lábra akartak állni. Ezek az ülések, nem úgy, mint annyi modern karosszék ülése, nem értek véget valahol félúton a comb és a térd között, a pokol kínjaival sújtva az isiásztól és köszvénytől szenvedőket. És nem is volt mind egyforma. Voltak egyenes támlájúak és dőlt támlájúak, szélességük is változott, karcsúak és terebélyesek kényelmére egyaránt. A Bertramban szinte bármilyen méretű vendég találhatott magának kényelmes karosszéket.

Minthogy éppen uzsonnaidő volt, a hall megtelt emberekkel. Nem mintha a hall lett volna az egyetlen hely, ahol az ember megihatta teáját. Volt egy társalgó (a bútorokon kretonhuzat), egy dohányzó (valamilyen rejtett sugallatra kizárólag urak számára fenntartva), ahol a hatalmas fotelek a legfinomabb bőrrel voltak bevonva, valamint két írószoba is, ahol az ember egy meghitt, jó barátjával behúzódhatott valamelyik csendes sarokba, és egy kicsit elpletykálgathatott – sőt, még egy levelet is megírhatott, ha éppen úgy adódott. Edward király korának eme kényelmei mellett volt még jó néhány egyéb hely is, ahová elhúzódhatott az ember; ezeket nem reklámozták, de azért aki ilyesmire vágyott, tudott róluk. Bár is volt a Bertramban, két mixerrel; egyikük amerikai, hogy az amerikaiak otthon érezzék magukat és legyen, aki ellátja őket rozs- és kukoricawhiskyvel és mindenféle koktéllal, másikuk pedig angol, aki viszont a sherryt és a Pimm’s-et töltögette, és okosan elbeszélgetett az ascoti és newburyi indulókról azokkal a középkorú urakkal, akik a komolyabb versenyek idején a Bertramban szálltak meg. Az egyik folyosó végén még egy televíziós szobát is elrejtettek, nagy titokban, azok számára, akik ezt igényelték.

Mindazonáltal a délutáni teázgatás legkedveltebb színhelye a nagy földszinti hall volt. Az idős hölgyek szerették látni, ki jön be, ki megy ki, örültek, ha régi barátnőkre ismertek, és gonoszkodó megjegyzéseket tehettek rájuk, mennyire megöregedtek. Amerikai turisták is ültek a hallban, akik egészen el voltak bűvölve attól, hogy a rangbéli angolok valóban letelepszenek meginni hagyományos délutáni teájukat. A délutáni tea ugyanis a Bertramban valósággal látványosság volt.

Csodálatos volt. A szertartáson Henry elnökölt; megtermett, nemes jelenség, rokonszenves, érett ötvenes egy rég letűnt emberfajta: a tökéletes komornyik választékos modorával. A tulajdonképpeni munkát karcsú ifjoncok végezték Henry zordon parancsnoksága alatt. Az asztalokon nagy, díszes ezüsttálcák és antik ezüst teáskannák álltak. A porcelán, ha nem is volt éppenséggel Rockingham vagy Davenport, de mindenesetre annak hatott. A Blind Earl készletek különösen kedveltek voltak. A legjobb indiai, ceyloni, Darjeeling, Lapsang stb. teát szolgálták fel. Ami pedig az ennivalót illeti, az ember kérhetett bármit – és meg is kapta!

Azon a bizonyos napon, november 17-én a hatvanöt éves Lady Selina Hazy, aki Leicestershire-ből jött fel Londonba, az idős hölgyek teljes odaadásával fenséges vajas muffint evett.

Annyira azonban mégsem merült el a muffin élvezetében, hogy ne pillantott volna fel minden alkalommal, ahányszor a belső lengőajtó kitárult, hogy utat nyisson egy-egy újabb vendégnek.

Így történt, hogy köszönésképpen rámosolygott és odabiccentett a szálfaegyenes, katonás Luscombe ezredesnek, akinek lóversenyen használatos távcső lógott a nyakában. Mint egy agg uralkodónő, parancsolóan intett neki, és néhány perc múltán Luscombe oda is ment hozzá.

– Üdvözlöm, Selina, mi szél hozta ide, a városba?

– Fogorvos – válaszolta Lady Selina elég nehezen érthetően, aminek a muffin volt az oka. – És arra gondoltam, ha már egyszer úgyis itt vagyok, fölkeresem azt az embert a Harley Streeten a köszvényemmel. Tudja, kire gondolok.

Bár a Harley Streeten mindenféle betegség sok száz divatos specialistája lakik, Luscombe tudta, kire gondol.

– És segített valamit? – kérdezte Luscombe.

– Azt hiszem, igen – válaszolta Lady Selina vonakodva. – Rendkívüli ember. Elkapta a nyakamat, mikor nem is vártam, és úgy megtekerte, mint egy csirkéét. – Lady Selina óvatosan megmozdította a nyakát.

– Fájt?

– Biztosan fájt, hiszen annyira megcsavarta, de magamhoz se térhettem. – Óvatosan tovább nyújtogatta a nyakát. – Úgy érzem, rendben van. Évek óta most tudok először átnézni a jobb vállamon.

Mindjárt ki is próbálta és felkiáltott.

– Nicsak, hiszen ez a jó öreg Jane Marple! Azt hittem, már régen nem él. Legalább százéves lehet.

Luscombe odapillantott a feléledt Jane Marple-ra, de minden különösebb érdeklődés nélkül; a Bertramban mindig nyüzsögtek a vén angóramacskák, ahogy Luscombe nevezte őket.

Lady Selina mondta tovább a magáét.

– Ez az egyetlen hely Londonban, ahol még lehet muffint kapni. Méghozzá békebelit. Tudja, mikor tavaly Amerikában jártam, ott is volt a reggeli étlapon valami, amit muffinnak hívtak. De egyáltalán nem is hasonlított az igazihoz. Valamiféle teasütemény mazsolával. De hát akkor miért hívják muffinnak?

Az utolsó vajasmorzsát is bekebelezte, és tétován körülnézett. Henry azonnal ott termett. Nem gyorsan vagy sietősen. Úgy tűnt, egyszerre csak ott volt.

– Hozhatok még valamit, asszonyom? Süteményt?

– Süteményt? – Lady Selina habozott.

– Kiváló ánizsos süteménnyel szolgálhatunk, asszonyom. Csak ajánlani tudom.

– Ánizsos sütemény? Évek óta nem ettem ánizsos süteményt! Igazi ánizsos sütemény?

– Ó, igen asszonyom. A szakácsnak már nagyon régen birtokában van a recept. Bizonyos vagyok benne, hogy ízleni fog önnek.

Henry rápillantott kísérete egyik tagjára, és a legényke azonnal eltávozott, hogy felkutassa az ánizsos süteményt.

– Gondolom, Derek, volt Newburyben?

– Igen. Átkozott hideg volt, az utolsó két futamot meg se vártam. Szerencsétlen nap. Harry kancacsikója nem ért egy fityinget se.

– Gondoltam. Mi volt Swanhildával?

– Negyediknek futott be. – Luscombe felállt. – Utána kell néznem a szobámnak.

Átment a hallon a portáspult felé. Útközben az asztalokat és a vendégeket figyelte. Meglepő, hogy mennyien járnak ide teázni. Akárcsak a régi szép időkben. A tea, mint külön étkezés, a háború óta meglehetősen divatját múlta. De a jelek szerint a Bertramban nem. Kicsodák ezek az emberek? Két kanonok és a chislehamptoni főesperes. Igen, és még két kamáslis láb abban a sarokban; mi a csuda, egy püspök! Egyszerű vikáriusok ritkák errefelé. – Legalábbis kanonoknak kell lenni ahhoz, hogy az ember megengedhesse magának a Bertramot – gondolta. A mezei papoknak, szegény ördögöknek biztos nem áll módjukban ilyesmi. Ami azt illeti, nem tudta elképzelni, hogyan futja ilyesmire az olyanoknak, mint az öreg Selina Hazy. Hiszen nincs egy vasa se. És az öreg Lady Berry és Mrs. Posselthwaite Somersetből, és Sybil Kerr – mind olyan szegény, mint a templom egere.

Még akkor is ez járt a fejében, mikor megérkezett a pulthoz, és Miss Gorringe szívélyesen ráköszönt. Miss Gorringe régi barát volt. Mindenkit ismert a törzsvendégek közül, és akár a királynő, soha nem felejtett el egyetlen arcot sem. Kicsit slampos volt, de azért nagyon tiszteletre méltó. Kibodorított sárgás haja volt (bizonyára ódivatú sütővasat használt), fekete selyemruhája, és dús keblén nagy aranymedalion és egy kámea-bross díszlett.

– Tizennégyes szoba – mondta Miss Gorringe. – Azt hiszem, a múltkor is a tizennégyesben lakott az ezredes úr, és elégedett volt vele. Nagyon csendes szoba.

– Fel nem foghatom, hogy képes minden ilyesmire visszaemlékezni, Miss Gorringe.

– Örömünkre szolgál, ha régi vendégeink jól érzik magukat nálunk.

– Bizony már jó régóta járok ide. De mintha semmi sem változott volna.

Elhallgatott, mert Mr. Humfries jött ki a belső szentélyből, hogy üdvözölje az ezredest.

A beavatatlanok gyakran nézték Mr. Humfriest Mr. Bertramnak. Hogy tulajdonképpen ki is volt Mr. Bertram, vagy hogy létezett-e valaha is egy bizonyos Mr. Bertram, az rég elenyészett az idők ködében. A Bertram körülbelül 1840 óta állt, de még senki sem vette magának a fáradságot, hogy kinyomozza múltbéli történetét. Egyszerűen csak létezett; tény volt, megingathatatlan. Mr. Humfries, ha Mr. Bertramnak szólították, soha nem helyesbítette a tévedést. Ha valaki úgy kívánta, hogy ő Mr. Bertram legyen, akkor Mr. Bertram volt. Luscombe ezredes tudta a nevét, de abban nem volt bizonyos, hogy Mr. Humfries vezetője-e, vagy tulajdonosa a szállodának. Inkább az utóbbit tartotta valószínűnek.

Mr. Humfries ötven év körüli férfi volt. Megjelenése egy államtitkáré, a modora kiváló. Bármely pillanatban bárkivel kellemesen eltársalgott. Lóversenyről, politikáról, krikettről; anekdotákat mesélt a királyi családról, elbeszélgetett az autószalonok kiállításairól, tudta, melyek az éppen műsoron levő legérdekesebb színdarabok; tanácsokkal látta el az amerikaiakat, mit nézzenek meg okvetlenül, bármilyen rövid ideig is tartózkodnak Angliában. Mindenkinek hasznos információkkal szolgált ízlése és pénztárcája szerint, hova menjen vacsorázni. Emellett nem járatta le magát. Nem volt szószátyár. Mindez Miss Gorringe-nak is kisujjában volt, és ő is igen rátermetten osztogatta tanácsait. Rövid időközönként Mr. Humfries, miként a nap, megjelent a horizont felett, és kitüntetett valakit személyes figyelmével.

Ez alkalommal Luscombe ezredest érte a megtiszteltetés. De csak néhány közhelyet váltottak a lóversenyről, mert Luscombe ezredes nagyon elmerült a problémájában. És itt az az ember, akitől választ kaphat rá.

– Mondja, Humfries, hogy telik ezeknek a kisöregeknek arra, hogy itt szálljanak meg?

– Ó, tehát ezen töprengett? – Mr. Humfriest láthatólag mulattatta a kérdés. – Nos, a válasz egyszerű. Nem telnék, ha…

Szünetet tartott.

– Ha nem adna nekik árengedményt? Erről van szó?

– Többé-kevésbé. Rendszerint sejtelmük sincs róla, hogy ilyen árengedmény létezik, ha pedig észreveszik, azt hiszik, azért kapják, mert régi vendégek.

– De nemcsak erről van szó, ugye?

– Kedves Luscombe ezredes, én szállodát vezetek. Nem engedhetem meg magamnak, hogy veszítsek az üzleten.

– De hogyan fizetődik ez ki magának?

– A hangulatról van szó… A külföldieknek, akik ide jönnek (elsősorban az amerikaiak, hiszen nekik van pénzük), megvannak a meglehetősen különös elképzeléseik arról, milyen Anglia. Persze nem a nagy iparbárókról beszélek, akik gyakran átkelnek az óceánon. Azok rendszerint a Savoyba, vagy a Dorchesterbe mennek. Modern környezetet akarnak, amerikai ételeket, csupa olyasmit, amitől otthon érzik magukat. De sokan vannak, akik csak ritkán mennek külföldre, és azt várják, hogy ez az ország olyan legyen, mint – no nem, Dickensig azért nem mennék vissza, de olvasták Mrs. Gaskellt és Henry Jamest, és nincs ínyükre, hogy ez az ország éppen olyan legyen, mint az ő hazájuk. Mikor aztán hazamennek, azt mondják: „Van egy nagyszerű hely Londonban. Bertram Szállónak hívják. Mintha csak száz évet visszaforgott volna az idő. Maga a régi Anglia! És a vendégek! Csupa olyan ember, akikkel máshol nem lehet találkozni. Csodálatos öreg hercegnők. És valamennyi régi angol étel szerepel az étlapon, és remek régi angol bifsztek-pudingjuk van! Olyat még nem kóstoltál! És hatalmas hátszínszeletek, és micsoda ürüborda, és békebeli angol tea, és tüneményes angol reggelik! És persze minden más is, ami szokás. És milyen kényelmes. És meleg is van. Hatalmas kandallók…”

Mr. Humfries befejezte színielőadását, és megengedett magának egy csaknem mosolyra emlékeztető fintort.

– Értem – mondta Luscombe elgondolkozva. – Ezek az emberek, tönkrement arisztokraták, elszegényedett régi vidéki családok tagjai… afféle díszlet?

Mr. Humfries bólintott.

– Őszintén szólva csodálom, hogy másnak nem jutott eszébe. A Bertramot, hogy úgy mondjam, készen találtam. Mindössze némi meglehetősen költséges renoválásra volt szükség. Azok, akik ide jönnek, mind azt hiszik, hogy olyasmit fedeztek fel, amiről más nem tud.

– Gondolom – mondta Luscombe –, a renoválás elég sokba került.

– Ó, igen. Az egésznek Edward korabelinek kell hatnia, ugyanakkor rendelkeznie kell minden modern kényelemmel, amit manapság természetesnek tartunk. A mi drága kisöregeinknek, ha megbocsátja, hogy így emlegetem őket…, úgy kell érezniük, hogy a századforduló óta semmi sem változott, átutazó vendégeinknek pedig úgy, hogy korabeli környezetben laknak, mégis mindenük megvan, amihez odahaza hozzászoktak, és ami nélkül úgyszólván nem is tudnak élni!

– Olykor elég körülményes lehet – vélte Luscombe.

– Nem mondhatnám. Vegyük például a központi fűtést. Az amerikaiak az angoloknál legalább három fokkal többet kívánnak… mondhatnám, szükségük van rá. Tulajdonképpen kétféle szobánk van. Az egyik fajtát kapják az amerikaiak, a másikat az angolok. Látszólag teljesen egyformák, mégis nagy a különbség köztük. Az egyik fajtában villanyborotva is van, némelyik fürdőszobában zuhany is, kád is, és ha valaki amerikai reggelit rendel, azt is kap… gabonapelyhet, jegelt narancslét és az összes többi amerikai eledelt. Persze ha valaki jobban szereti, kaphat angol reggelit is.

– Szalonnás rántottát?

– Igen, de ennél jóval többet is, ha óhajtja. Füstölt heringet, vesét és szalonnát, hideg fajdpecsenyét, yorki sonkát és oxfordi narancslekvárt.

– El ne felejtsem holnap a reggelinél. Manapság már nem jut hozzá az ember odahaza az ilyesmihez.

Humfries mosolygott.

– A legtöbb úr csak szalonnás rántottát kér. Már nem is igen jutnak eszükbe a régi dolgok.

– Igen, igen… emlékszem, gyerekkoromban… a tálaló csak úgy roskadozott a sok meleg ételtől. Valóban fényűző élet volt.

– Igyekszünk vendégeink minden óhaját teljesíteni.

– Beleértve az ánizsos süteményt és a muffint is… igen, értem. Mindenkinek szükséglete szerint… értem… Akárcsak a marxizmus…

– Bocsánat, hogy tetszett mondani?

– Csak egy futó gondolat, Humfries. Az ellentétek találkoznak.

Luscombe ezredes elvette Miss Gorringe-tól a kulcsot, és elfordult. Egy boy ugrott oda, és a lifthez vezette. Elhaladtában látta, hogy Lady Selina már a barátnőjével, Jane Nemtudomkicsodával üldögél.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A fogorvos széke

Gyilkosvadászat

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Frankfurti utas

Három vak egér és más történetek

Mr. Quin

A pollensai probléma

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Szerkesztette Katona Ágnes

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 785 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Libre Baskerville – SIL Open Font License

Roboto – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License