Takács Erzsébet

A szolidaritás alakváltozásai

Az együttműködés lehetőségei
és gátjai a mai Magyarországon
– részlet –

Készült a Politikatörténeti Alapítvány Társadalomelméleti Műhelyében.

Megjelent a Politikatörténeti Alapítvány és a Politikatörténeti Intézet támogatásával

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

Első kiadás: 2018
© Takács Erzsébet, 2018

Elektronikus kiadás, 2023
ISBN 978 963 338 495 4

Napvilág Kiadó, Budapest
www.napvilagkiado.eu

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

„Magunkat is meg kell győznünk,
hogy legyünk bátrak, együttműködők.”

[Egy segítő szervezet aktivista önkéntese]

Tartalom

Bevezetés – A szolidaritás jelentésváltozásai

1. A családi szolidaritás

A hazai családi állapotokról

A család ideálja – a familizmus ideológiája

A családi szolidaritás

A családi szolidaritás formái

A családi szolidaritás mint az egyenlőtlenségek újratermelője

2. Szolidaritás a (fizetett) munka változó világában

A magyar munkaerőpiaci helyzet alakulása

A közmunka problémája

A munkahelyi szolidaritás lehetőségtere, a szakszervezetek stratégiái

A munkahelyi szolidaritás megnyilvánulási formái (sztrájkok, tüntetések)

3. Szolidaritás a hétköznapokban és válsághelyzetben

A szolidaritás kirobbanó megnyilvánulása

Mikor (nem) vagyunk szolidárisak?

A szolidaritástól az aktivizmusig

Élményvezérelt aktivizmus, posztmodern riot – a reflexív szolidaritás terjedése

4. A kollektív cselekvés problémája a mai Magyarországon (Zárszó)

És mégis…

Függelék – Útmutató a fókuszcsoportos vizsgálathoz

A kvalitatív vizsgálat résztvevői és időbeli alakulása

Kollektív cselekvés – szolidaritás-vezérfonal (vázlat)

Jegyzetek

Hivatkozott irodalom

Bevezetés – A szolidaritás jelentésváltozásai

Könyvet írni a szolidaritásról nemes, ámde közel sem könnyű feladat. A hétköznapokban a legnagyobb magátólértetődöttséggel vállalunk szolidaritást kényszerű absztinenciát tartó barátunkkal, a távoli földrengés sújtotta vidék lakóival, a sztrájkoló BKV-sokkal, az igazságtalanul elbocsátott dolgozókkal. A fogalom magától értetődőnek tűnik, miközben nagyon is sokféle helyzetre alkalmazzuk. Éppen ezért a szolidaritás egészen mást jelenthet egy-egy ember számára, lehet:

– együttérzés, empátia, segítségnyújtás,

– érintettség, emberiesség, emberi méltóság,

– kölcsönösség, együttműködés, közösség, érdektől mentes összetartás,

– sorsközösség-vállalás, felelősségvállalás,

– közös érdek, közös ügy, bajtársiasság, mozgalom,

– közös identitás.

Számos jelentést társíthatunk hozzá, akár egymásnak ellentmondókat is: egyeseknek érdekmentes összetartást, másoknak közös érdekvédelmet jelent, sokan érzik egyszerre pozitív és negatív tartalmú, ambivalens kifejezésnek. A szolidaritás többeknek egyszerre jelent összetartást és összetartozást, ugyanakkor szelekciót és kirekesztést, mivel a csoportszolidaritás sokszor jelenik meg valakikkel, egy másik közösséggel szemben. Az is jelzésértékű, hogy voltak, akik a szolidaritást ennek hiányával definiálták: „az, ami a mai Magyarországon nincsen”. A szolidaritás lehet szóbeli vagy a közösségi médiában gombnyomással kifejezett gesztus, tényleges erőfeszítéssel járó cselekedet, magával ragadó érzület.

Mindezen túl a szolidaritás (politikailag is) terhelt fogalom, gondoljunk a lengyel Solidarność mozgalomra, a katolikus egyház társadalmi tanítására vagy az államszocialista országokban a harmadik világgal harcos közösséget vállaló internacionalista mozgalmakra. Ezek is mind mást értettek szolidaritáson: a katolikus egyház tanítása a személyes, egyéni felelősségvállalást, a személyes motivációt hangsúlyozza, míg a baloldali gondolkodás a strukturális kényszereket előtérbe helyezve, a felelősségmegosztást és az intézményi megoldásokat. Ezért talán érdemes a szolidaritás korábbi értelmezéseiből kiindulni, és a jelentésváltozásokat is nyomon követve kísérletet tenni a szolidaritás kortárs jelenségének megragadására.

A szó a latin római jogból ered, az adósság kollektív felelősségének (obligatio in solidum) kifejezéséből. Az európai nyelvekbe a franciából került át, amelyben a solidarité alapvetően és eredetileg a személyek közötti kölcsönös felelősséget jelentette (például Encyclopédia, 1765). A 19. század elejétől kölcsönös erkölcsi és jogi kötelezettséget (Code Civil, 1804), illetve a fiziológiában a különböző egységek között szükségszerű kapcsolatot, azaz a mai értelemben vett funkcionális összefüggést is értették rajta. Németre és angolra az 1840-es évektől fordítják, de már a munkásmozgalmak által átpolitizált – „egy mindenkiért, mindenki egyért” – jelentésben, innen került át a radikális társadalmi reformerek közvetítésével a társadalomtudományokba. A solidarité az 1890-es évek nagy politikai-társadalmi ideálja volt, számos szolidaritási mozgalom indult (például szegények számára is elérhető orvosi ellátás ügyében Franciaországban). Az első modern szociológiai mű, Durkheim szolidaritáskönyve (A társadalmi munkamegosztásról, 1893) a kor válságának tipikus terméke, ugyanakkor maga is hozzájárult ahhoz, hogy a kortársak a szolidaritás problémáját a társadalmi-politikai válságokkal, a társadalmi integráció kérdésével hozzák összefüggésbe (Némedi; Laitinen–Pessi; Bauman).1

A közösségre, a kölcsönös függőségre és felelősségvállalásra épülő szolidaritásfogalom jól összefért a szabadság, egyenlőség, testvériség alapelvével. A feudálisan hierarchikus, rendies tagolódást meghaladva mindkettő a hasonlóság gondolatára épült. A szabadság, egyenlőség, testvériség egyet jelentett a (gazdasági értelemben vett) függetlenséggel: az alárendeltség hiányával, a reciprocitással; a (politikai értelemben vett) polgárjogokkal: közösségi tagságra és polgári aktivitásra épülő állampolgárság eszméjével; a (társadalmi-antropológiai értelemben vett) hasonlósággal, mely szerint nemesek és nemtelenek, szabadok és rabszolgák ugyanazokkal a lényegi emberi tulajdonságokkal bírnak (Rosanvallon, 2011: 27–71. „L’invention de l’égalité”).

Ez az alapvetés a mai napig befolyásolja a nyugati civilizáció számára a szolidaritás jelentésterét – vö. a kölcsönös segítségnyújtás, együttműködés, emberi méltóság fenti válaszait –, ugyanakkor döntő változás történt az alapgondolatot illetően. 150-200 éven át azért folyt a küzdelem, hogy a polgárok – közös emberi mivoltuknál fogva – hasonlók lehessenek, az utóbbi 50 évben viszont azért, hogy különbözők.

Könyvem kiinduló gondolata szerint a szolidaritás átalakult, illetve változóban van. A késő modernitás változásai és sajátosságai a szolidaritás megjelenési formáit, a szolidaritás kiváltotta kollektív cselekvés terepeit és lehetőségeit is alakítják, ezzel párhuzamosan magáról a szolidaritásról alkotott elképzeléseket is.

Ennek meghatározó velejárója, hogy az a szolidaritásfogalom, amely a hasonlók közösségére épít, mára elveszítette vonzerejét. A szabadság, egyenlőség, testvériség eszméjének jelentőségébe vetett hit számos ok miatt erodálódhatott. Gondolhatunk arra, hogy mindezek az alapelvek elviekben teljesen elfogadottak és szavatoltak a mai ember számára, a mai jogállam esetén. Ugyanakkor a mindennapok gyakorlatában az is elmondható, hogy a szabadság és az egyenlőség korában mindenhol tömegesen élnek másodrendű állampolgárok, a közösségek viszonyrendszerét továbbra is elismeréshiányból és előítéletből eredő diszkrimináció terheli. Lehetséges, hogy éppen emiatt ábrándultak ki az emberek a hitelüket vesztett eszmékből.

Másrészről, az egyenlőség eszméjét az egyformaság vehemens elutasítása is kikezdheti. Az utóbbi évtizedek individualizációs folyamatának következményeképpen az egyének nem szeretnek másokhoz hasonlítani, hiszen az individualizáció, a szingularizáció parancsa2 mindenkit arra sarkall, hogy építse fel önmagát mint egyéniséget. Az önkifejezés kényszere nemcsak a fogyasztói társadalom folyamatos vásárlásra ösztönző trükkje,3 hanem a szabadság, az autonómia normájának megjelenési formája az egyének mindennapjaiban – mármint azoknak a szerencséseknek, akiknek módjukban áll élni ezzel. A társadalom egy része ugyanis inkább frusztrációként éli meg az énbemutatás és társadalmi pozicionálás új elvárásait, mivel nincsenek meg ehhez az (elsősorban anyagi) eszközei, miközben a fogyasztói társadalom őket is folyamatos kísértéseknek teszi ki. A különbözőség, az egyedivé válás így egyszerre jelent olyan szimbolikus egyenlőtlenséget, amely paradox módon egyfelől fejezi ki a szabadságot, a személyiséget, azaz az alapvető egyenlőséget mindenkire vonatkozóan, másfelől folyamatosan dörgöli az emberek orra alá, miben nem lehet más és különböző. És mivel a fogyasztói társadalom mindeközben nyilvánvalóan homogenizál – például éppen az egyedivé válás kényszerének vagy bizonyos életmód sulykolásával –, az egyéneknek egyre fontosabb lesz az „apró egyenlőtlenségek” megélése, megtartása.

François Dubet amellett érvel, hogy az egyenlőtlenséggel kapcsolatos tapasztalatok azért változtak meg radikálisan, mert az énkifejezés lényegi különbségét hordozni látszó (és ezeket fogyasztóként megkaparintó) „kis egyenlőtlenségek” védelme a valódi egyenlőtlenségek feladására ösztönzi az egyéneket (Dubet, 2014). Az egyenlőség eszméjének alapvető jelentése azért is változik, mert az egyre inkább a mindennapi tapasztalatban kevéssé érzékelt absztrakcióvá válik, ellentétben a hétköznapokban nagyon is hangsúlyosnak érzett „megélt” egyenlőtlenségekkel. Az egyének az egyenlőséget mint egy valamely politikai közösséghez tartozást élik meg, az egyenlőtlenségeket ezzel ellentétben mindennapi mivoltukban. Az egyén ma bizonyos regiszterek szerint lehet egyenlő másokkal, bizonyosak szerint meg nem, és az egyenlőtlenség tudata olyan erős, hogy mindig található valamilyen jellemző, amely tekintetében az egyén „kevesebb” a hozzá közel állóknál, és amelynek kapcsán egyenlőtlenséget érezhet. Például az egyének életkor, gender, iskolai végzettség, bőrszín, családi vagy egészségi állapot, munkaforma stb. szempontból is egyenlőtlenek, ami nem új jelenség. A globális piacgazdaság nyomán azonban új választóvonalak jelennek meg az eltérő kvalifikációk mentén, a védettek és a prekárok, valamint a különböző nemzedékek között, például a nyugdíj és a munkahelyteremtés finanszírozása kapcsán, vagy a magára hagyott régiók és kapuvárosok, illetve a dinamikus központok között, avagy a többségi és kisebbségi csoportok között.

„Ebben az összefüggésben az egyenlőtlenségek individualizálódnak, hangsúlyosabbá válnak, és közelről nehezednek az egyénre – miközben az »objektív« társadalmi osztályok strukturálta egyenlőtlenségek akár enyhülhetnek is. Az emberek intenzívebben élik meg az egyenlőtlenségeket, és ezek szubjektív fenyegetésként jelennek meg számukra.” (Dubet, 2014: 19.)

Az a szolidaritásképzet, amely a hasonlóságból eredő közös cél, közös meggyőződés, közös értékek mentén alakul ki, nagymértékben ered a hasonló vagy azonos élethelyzetből, esetleg helyi közösségből. Amennyiben ez a hasonlóság („közös tudat”) felismerhetetlenné válik, a szolidaritás csak nagy erőfeszítések árán, külső eszközök segítségével, tudatosan tartható fenn. Ez történik a társadalmi szolidaritás esetében. Ezzel ellentétben mikroszinten, a kisközösségekben ez a kohéziós erő („mechanikus szolidaritás”) az esetek nagy többségében továbbra is ragyogóan működik – ennek nem csak egyértelműen pozitív következményeivel.

A könyv megírását az a felismerés ösztönözte, hogy a minden körülmények között pozitív értelemben elgondolt szolidaritás egyre gyakrabban jelenik meg a közbeszédben és a társadalomtudományi szakirodalomban is, miközben a kollektív cselekvés lehetőségei mindinkább beszűkülnek és bizonyos területekre koncentrálódnak. A szolidaritás számos esetben válik a legösszetettebb társadalmi problémák (sőt főként ezek) megoldásává, a társadalom bajainak orvosságává. A családi szolidaritás megoldja a gyermeknevelés, az idősápolás és a kettős műszak problémáját; a klasszikus munkahelyi vagy civil mozgalmi szolidaritás harcol az érdekvédelemért; a társadalmi szolidaritás tompítja a jóléti állam leépülését követő elszegényedést, harcol a rasszizmus és a társadalmi egyenlőtlenségek visszaszorításáért. Miközben magának a szolidaritásnak a jelentése egyre problematikusabb, összetettebb és ellentmondásosabb, számos magánember, szakember, közösség, szervezet és mozgalom tesz erőfeszítéseket az egyéni és közösségi szolidaritás működtetésére és ösztönzésére, megteremtve ezzel a szolidaritáshoz kapcsolódó kollektív cselekvés számos formáját (közöttük társadalmi megközelítésből nézve diszfunkcionálisakat is).4 Ennélfogva érdemesnek látom a szolidaritás hazai megjelenési formáit több szinten szemrevételezni: mikro-, makro- és mezoszinten, ami lehetővé teszi a szolidaritás szűk és tág jelentésváltozatainak a vizsgálatát is.

A mikroszintű megközelítés középpontjában az egyének állnak: ilyenkor arra keressük a választ, hogy mi motiválja a szolidáris attitűdöket és cselekvéseket. Az egyének szintjén a szolidaritást sokan proszociális viselkedésként azonosítják, ami lehet mások segítése, támogatása szükséghelyzetben, együttműködés, igazságos elosztásra törekvés, de a bizalom fenntartásának szándéka és az esetleges erőszakos fellépést, cselekvést követő erkölcsi jóvátétel is. A szolidaritás jelenségeinek mikroszintű megközelítése tehát viselkedésekkel, érzelmekkel, motivációkkal foglalkozik, különös tekintettel az altruizmus, a segítő szándék, az erkölcsi kötelesség eredőire: a normákra, önérdekre, kulturális és intézményes vonatkozásokra, (szociál)pszichológiai hátterű mechanizmusokra. Ez a fajta megközelítés a könyv 1. és 3. fejezetében jelenik meg.

Makroszinten összetettebbé válik a tagok azonosságára épülő szolidaritásprobléma. Egyfelől a kiterjesztett csoportszolidaritás továbbra is a tagok azonosságára – azonos értékekre és hitre – épül, és ennek alapja rendszerint a közös történelem és lakóhely. A szolidaritásdefiníciók többségének így elengedhetetlen eleme a csoportidentitás (definíciótól függően hangsúlyozva a csoporttal kialakított identitás tudatos mivoltát), az érzelmi kötődés, a csoport jólétéhez kapcsolt közös érdekek (amelyek alapja az azonos értékek és meggyőződések), illetve készség a csoport erkölcsi támogatására. Az ilyen egyértelműen a csoportszolidaritást megragadó meghatározások gyakran hangsúlyozzák a szolidaritás cselekvésre ösztönző gyakorlatát is, illetve úgy látják, hogy a csoport jóléte egyben az egyén jólétét is eredményezi. Mások a csoportkohéziótól jobban elszakadva, makroszinten is olyan általános emberi vonásokra vezetik vissza a szolidaritás összetartó jellegét, mint az altruizmus, a gondoskodó magatartás, az együttműködés és a megbízhatóság.

Számos elemző értelmezi ugyanakkor napjaink szolidaritását a kooperáció, az igazságos megosztás (közteherviselés, közjavak, juttatások) elemével kezdve a közös célok elérését célzó „politikai szolidaritás”, valamint a jóléti állam támogatása kapcsán (Bayertz, 1999; May, 2007; Scholtz, 2008; Lindenberg, 2014; Leitinen, 2014; Dubet, 2014). Noha akadnak közöttük olyanok, aki a társadalmi-bürokratikus szolidaritást kvázi szolidaritásnak nevezik (Bayertz, 1999), az kétségtelen, hogy a társas szolidaritás fő kérdése a javak szétosztására – adópolitika, szociális intézmények, jóléti állam – vonatkozik.

A segítés normája és az elköteleződés az intézmények programjaiban, gyakorlatában is megvalósítható és számon kérhető, mint ahogy az is nyilvánvaló, hogy az intézmények maguk is hozzájárulhatnak a csoportszolidaritás erősödéséhez (vagy mint látni fogjuk Magyarország esetében: gyengüléséhez), a szolidaritás elgondolásának vagy kereteinek megteremtésével. Az intézmények ugyanakkor mikro-, makro- és mezoszinten is gyengíthetik a szolidaritást; akár azért, mert a szolidaritás kikényszerítő, vagy azért, mert önérdekkövetővé válik, illetve az egyéni felelősségáthárításnak is meghatározó tényezője lehet. A szolidaritás-szakirodalom sokak által hangoztatott – és bírált – megállapítása, hogy az állam vagy tulajdonképpen bármilyen rendszerszintű tényező szerepvállalása a szolidaritás társadalmi szintű megvalósításában, például a jóléti ellátórendszerek működtetésében, a korábbi „kebelbéli” védelem csökkenését,5 az egyéni felelősségvállalás visszaszorulását eredményezi. Hiszen – e meggyőződés szerint – minek erőltetné magát az ember segítségnyújtással, ha a szociális támogatás rendszerszinten zajlik, ráadásul léteznek nemzetközi és egyházi karitatív szervezetek a rászorulók megsegítésére.

Ehhez kapcsolódik a talán leggyakrabban hivatkozott példa, a nyugdíj és az idősgondozás hatása egymásra: sokan úgy látják, hogy a nyugdíjrendszer formájában elterjedt jóléti szolgáltatás gyengítette az idős családtagok iránti (családi) szolidaritás legtöbb formáját. Mások éppen az ellenkezője mellett érvelnek: éppen hogy a jóléti állam teszi lehetővé a nemzedékek közötti szolidaritás erősödését, mivel minél több területen helyettesíti az állam a családot az idősek ellátásában, annál több lehetőség nyílik a nem kötelességszerű segítségnyújtásra és együttműködésre.6

A dolog természetesen nem ilyen egyszerű. Robert Castel írásaiból jól nyomon követhető, hogyan változtak meg alapvetően a szolidaritási viszonyok a bérmunkán alapuló modern társadalmak kialakulásával (elsősorban Castel, 1995). Az állam által működtetett és kontrollált biztosítási rendszerben a munkaképtelenség bekövetkeztével kapott segítség már nem a korábbi korok gyakorlatára jellemző (leggyakrabban személyes és bizonytalan) adomány, hanem olyan jog lett, amelyet a munkavállaló maga teremtett meg azzal, hogy bére egy részét – kötelezően – befizette egy közös alapba. Ez a kötelező befizetés olyan szolidaritási rendszert (biztosítást) teremtett, ahol a (bér)munkavállalás jelentett jogot és lehetőséget a szolidaritásra (és teremtette meg egyúttal a társadalmi integráció alapját).

Mára azonban külső és belső kényszerek – csökkenő születési arányszámok, elöregedő társadalmak, átalakuló családmodell és változó nemi szerepek, növekvő munkanélküliség, a munkaerőpiac átalakulása (a szolgáltatási szektor térhódítása, az iparban dolgozók arányának visszaesése, az új technológiák megjelenése, a robotizáció előretörése, a bizonytalanná váló munkahelyek, rövid lejáratú munkaszerződések, atipikus munkavállalás elterjedése stb.) – hatására megroggyantak az állandó és széles körű munkavállalásból adódó befizetésen alapuló biztosítási rendszerek. Az államok folyamatos megszorításokra kényszerültek, de miközben ezek tovább mélyítették, sőt bővítették a társadalmi egyenlőtlenségeket, egyes országok képtelenek voltak ezek kezelésére a folyamatosan romló anyagi helyzetben. Mivel a nyolcvanas évekre világossá vált, hogy a válság nem átmeneti jellegű, megkérdőjeleződtek a jóléti állam alapvető működési elvei, a szolidaritás rendszerszintű modellje, ami legtöbb esetben a jóléti szociálpolitika beszűkülésével járt. A jóléti állam feladatai ennek megfelelően alakultak át a „gondoskodó” állam elképzeléséből az „aktiváló”, majd jobb esetben „befektető” állam szerepének megváltozásával (Csoba, 2017; Vastagh, 2017: 34–38.).

A „gondoskodó” jóléti állam feladata a szociális jogok alapvető garantálása és a piac okozta társadalmi egyenlőtlenségek csökkentése az állam újraelosztó szerepének hangsúlyozásával. Ez kiterjedt és többnyire kötelező alapon működő társadalombiztosítási rendszerek működtetésével történik: öregségi, betegségi, baleseti és munkanélküli-biztosítással; jóléti és foglalkoztatási programok, passzív és aktív munkaerőpiaci politikák támogatásával, az elbocsátással szembeni védelem biztosításával. A szociális jogokat garantáló (gondoskodó) jóléti állam leépítése már a hetvenes évek gazdasági válságát követően elindult, és Európában a kilencvenes évekre vált általánosabbá. Ekkorra erősödött meg a közgondolkodásban is a gazdasági aktivitást, az „öngondoskodást” elváró/kikényszerítő „aktiváló állam” elképzelése.7 Ugyanis a jóléti kiadások csökkentésével párhuzamosan egyre többen hajlottak a korábbi ellátásban részesülők mind erőteljesebb aktiválására, „motiválására”, a munkaerőpiaci szerepvállalás kikényszerítésére. Ez általában fokozatosan történt meg, rugalmas foglalkoztatási formák elterjesztésével, a jóléti ellátások feltételhez kötésével, az ellátás idejének és mértékének csökkentésével (Csoba, 2017).8

2000 után a nyugdíjrendszer Európa-szerte átalakult, a passzív ellátórendszereket leépítették, a családtámogatási rendszereket átalakították, a jóléti ellátásokat feltételekhez kötötték, például a munkanélküliek juttatásait már nem jogok, hanem az „érdem” határozta meg. Átalakult a társadalmi segítségnyújtás, a társadalmi szolidaritás megítélése is. A (munkavállalásra akár önhibájukból képtelen) munkanélküliek egyre gyakrabban társadalmi teherként, mint a gazdasági fejlődést akadályozók jelentek meg bizonyos típusú politikai vagy közbeszédben, erősítve ezzel a munkanélküliségükért az egyes egyéneket hibáztató vélekedéseket. Ebben a logikában a gazdasági szempontok felülírták a társadalmiakat, erősödött a jóléti modell „workfare”, munkához kötött jellege. A társadalom minden szereplőjét gazdasági szereplőként és nem állampolgárként azonosították, ennek következményeképpen az állampolgárok sokat veszítettek állampolgári státusukból, jogosítványaikból (Szalai, 2007, Csoba, 2017: 20.).9 A szolidaritás gondolatának visszaszorulásáról tanúskodik az adórendszer átalakulása: a jómódúaknak kedvező egykulcsos adó terjedése, a progresszív adózás visszaszorulása, a szociális transzfereknek különféle „érdemekhez” kötése.

A bérmunkán alapuló biztosítási rendszer garantálta rendszerszintű szolidaritás modellje korábban sem (volt) tökéletes: a szociális biztonság és a társadalmi szolidaritás legtöbbször nem érte el a rendszer működéséhez hozzájárulni nem tudó munkanélkülieket. Az intézményes szolidaritás meghatározó problémája, hogy a jogosultságok meghatározásával embereket zár ki a kollektív szolidaritásból (illetve másokat egyenlőtlenül preferál). Például a mai, még a (bér)munkára épülő jóléti társadalmak ellátórendszerei egyre nehezebben küzdenek meg a – bármilyen szempontból – atipikus munkavállalók vagy akár tartósan munkanélküliek problémájának kezelésével.10 Az aktiváló állam koncepciójára válaszul megszületett „befektető állam” koncepciója ugyanezekkel a problémákkal szembesül. Mivel sokak számára hamar nyilvánvalóvá vált, hogy a csak a gazdasági érdekeket középpontba állító szemléletnek súlyos társadalmi (és gazdasági) kockázatai vannak, megkísérelték egy új jóléti modell kidolgozását. A „befektető állam” új, giddensi elgondolása a személyes képességek fejlesztését, az egyéni kezdeményezések támogatását, az aktiválást célul kitűző jóléti kiadásokat befektetésként fogja fel, eszerint a jóléti állam mintegy szociális befektetőként jár el. A modell kritikusai azonban arra hívják fel a figyelmet, hogy amennyiben a (produktív) szociálpolitika legfőbb szempontja gazdasági és teljesítményközpontú, akkor a támogatás azokra fog irányulni, akiknél a profit csekély befektetéssel elérhető, így továbbra is fennmarad, vagy tovább erősödik a kevésbé produktív társadalmi csoportok kirekesztődése (Csoba, 2017).

A szolidaritás vizsgálata ezen a ponton gyakran csúszik át leíró jellegűből normatív, értékelő fogalommá. Hiszen a makroszintű szolidaritás számos olyan vonatkozással egészül ki – társadalmi igazságosság, egyenlőtlenség, demokratikus értékek, autonómia, emancipáció –, amelyek akárcsak leíró vizsgálata – maguknak a tényeknek a közlésével – normatívvá válnak. Ez az elcsúszás a – 2. és 3. fejezetben tárgyalt – politikai szolidaritás kutatása során szintén jellemző, hiszen a politikai szolidaritás valami (elnyomás, igazságtalanság) ellen fogalmazódik meg.

A 2. fejezetben bemutatott politikai szolidaritás szintén kapcsolódik a rendszerszintű szolidaritáshoz. A fejezet második része a szolidaritás csoportszintű jelenségére összpontosít, a szolidaritás olyan társadalmi vagy munkásmegmozdulásaira, -mozgalmaira, amelyek a „mindenki egyért, egy mindenkiért” elv értelmében (és nem fordítva) mozdulva számítanak egymásra, illetve a csoporton kívüli szolidaritásra is (klasszikus példája ennek az ágazatok közötti munkavállalói „szolidaritási sztrájk”). Annál is inkább így van ez, mivel ezek a mozgalmak nem biztos, hogy saját csoportérdekeikért állnak ki, hanem más, érdekeik megvédésének szervezésére képtelen (vagy annak tartott) csoport érdekeiért (miközben persze lehet e csoportok között átfedés is).

Noha a politikai szolidaritás erősítheti a csoportösszetartást, a csoporton belüli kölcsönös támogatást, a mai társadalmi mozgalmak a már említett csoportszolidaritás-problémával küzdenek. Hagyományosan a szolidaritás kis vagy legalábbis jól körülhatárolható csoportokhoz kapcsolódik, amelynek tagjait azonos meggyőződések, értékek, érdekek, kihívások és azonos ellenségek jellemzik. A szolidaritás sokáig csoporton belül (és más csoportokkal szemben) értelmeződött, így amikor globális értelemben szeretnénk beszélni szolidaritásról – megértésről, jótékonyságról, az emberi jogok tiszteletben tartásáról –, az újabb, nehezebben körvonalazható, másfajta ambivalenciákkal terhelt jelentéseket hordoz (Laitinen–Pessi, 2014).

Akárcsak az absztrakt értelemben vett egyenlőség vs. mindennapokban megélt egyenlőtlenség, a szolidaritás, illetve hiánya is megtapasztalható a hétköznapok viszonyai közepette. A szolidaritás, mivel nagyon erősen kötődik a kommunalitáshoz, a közösségi érzéshez, a legtöbbek számára a kisközösségi tagsághoz kapcsolódik. Úgy tűnik, hogy a kisközösségi szolidaritás továbbra is meghatározó az egyének – különösen a magyarok – számára, még ha csak attitűd, identitásképzés (nem pedig a konkrét cselekvés) szintjén is.

Az erős kisközösségi szolidaritás két további, egymáshoz szorosan kapcsolódó problémát vet fel. Az egyik a közösséghez tartozás joga és lehetősége, azaz a befogadás–kizárás–kirekesztés aktusa. A másik a kisközösségtől a nagyközösségig vezető út nehézsége. Mindkettő a bizalom (bizalmatlanság) és a társadalmi tőke kapcsolatépítő mechanizmusaival függ össze. Közösségek szintjén, illetve a közösségek kialakulásában többféle bizalmi viszony különböztethető meg: a kis csoportokra – elsődlegesen a családra – korlátozódó személyközi bizalom, a nagyobb csoportok tagjaira vonatkozó személyközi bizalom, a személytelen rendszerekbe vetett intézményi bizalom, illetve az intézmények képviselőit illető intézményesített személyközi bizalom. Jól kimutatható, hogy azokban a familista társadalmakban (mint például Magyarország), ahol a család – esetleg a tágabb rokonság – jelenti a megbízható támaszt, a családi-rokonsági kapcsolatokra a megkérdőjelezhetetlen elköteleződés a jellemző. Ezzel szemben e kiscsoportok a társadalom többi részéhez bizalmatlanul viszonyulnak, és az ő vonatkozásukban már nem tartják követendőnek az együttműködés, a megbízhatóság, a szolidaritás értékeit (Putnam, 1993; Fukuyama, 1995; Utasi, 2013; Dupcsik–Tóth, 2008; Tóth, 2009; Füzér 2015).11 Ez különösen igaz azokra a legösszetartóbb kisközösségekre, amelyek fennen hirdetik különbözőségüket más közösségektől (Laitinen–Pessi, 2014). A familista társadalmak kisközösségei tehát befelé kifejezetten szolidárisak, erősek, koherensek, kifelé viszont tipikusan bizalom- és szolidaritáshiányosak. Társadalmi szinten ez azért okoz problémát, mert hiába nagy a kisközösségek ún. megkötő (bonding) társadalmi tőkéje, ha hiányzik a különböző kisközösségeket összekapcsoló ún. összekötő (bridging) társadalmi tőke (Putnam, 1993). A társadalmat át- meg átszövik a különböző közösségek közötti érintkezések, kapcsolatok, ám ha gyengék ezek, de erős a megkötő társadalmi tőke, akkor befelé forduló, egymással szórványos és bizalmatlan kapcsolatban álló, nem együttműködő közösségek sokasága lesz a jellemző, amelyek kimondottan veszélyeztethetik is a tágabb közösséget. A bizalmatlanság, illetve a kirekesztésen alapuló szolidaritás erősíti a dezintegrációt, a deviáns viselkedésmódok elterjedését (Merton, 2002: 201–277.) vagy egyszerűen csak a normaszegést (Tóth, 2009; Keller 2013), gazdasági veszteséggel jár, az anyagi és az emberi erőforrások pazarlásával (Kornai, 2003),12 valamint személyes, pszichológiai és egészségügyi kockázattal a bizonytalan, szorongó, frusztrált egyének számára (Kopp–Martos, 2011; Wilkinson–Pickett, 2010).

Az első fejezetben arról is szó lesz, hogyan tölti be, illetve be tudja-e tölteűni a családi szolidaritás a társadalmi szolidaritás hiányosságai képezte űrt (legyen szó akár a személyközi, akár az intézményes formáinak elégtelenségeiről).13 Noha a partikuláris szolidaritásokra jelen kötetben nem térek ki, fontos szót ejteni a szolidaritás bezárkózó, kirekesztő jellegéről. Annál is inkább, mivel a szolidaritás gyengülésével globális tendencia a visszatérés ennek regresszív formáihoz (protekcionizmus, nacionalizmus, fundamentalizmus), másfelől mert Magyarországon ez tudatosan gyakorolt hatalompolitikai eszköz.

A partikuláris szolidaritás egyes csoportok privilegizálására, míg mások kizárására irányul. A családi, rokonsági kisközösség ennek tipikus példája, de a „nearest and dearest” (a legközelebbi és legkedvesebb) iránti gondoskodási etika nagyobb csoportméretre, akár magára a nemzetre is kiterjed. A nacionalizmus szakirodalmában vitáznak arról, hogy vajon a nemzeti szolidaritás az érdekközösség felismerésének következménye, vagy éppen ellenkezőleg, az „érdekmentesség”, az önzetlen szeretet, ha kell, az áldozatvállalás terepe.14 Ez utóbbi álláspontok a nemzetet a rokonság, az otthon, a (tönniesi) közösség mintájára képzelik el (Anderson, 1991; Gellner, 2009; Smith, 1998).

A vérségi elven, az etnicitáson, a nemzet(iség)en alapuló közösségek (hasonlóságon alapuló) szolidaritása annál erősebb, minél homogénebb a csoport, vagy legalábbis minél homogénebbnek látszik. Ez különösen a csoportot kívülről érő negatív hatások esetében erősödik fel: ilyenkor a csoporttal erősebben azonosuló tagok hangsúlyozzák a saját csoport homogenitását, saját hasonlóságukat, lojalitásukat a csoporthoz. A nacionalista retorika számára ezért meghatározó az azonos (etnikai és nemzeti) kultúráról való beszéd, egyáltalán az azonosságok és különbségek kiemelése és meghatározása, a saját nemzet (kultúra) és a különböző/más/idegen népek (kultúrák) homogén láttatása, valamint – a szó elvont és konkrét értelmében is vett – határmegvonás aktusa. Nyilvánvaló, hogy a kirekesztő szolidaritástípus megerősödése napjainkban a szolidaritás átalakulásának komoly aggodalomra is okot adó, fontos fejleménye világszerte és Magyarországon is. Úgy gondolom azonban, hogy a folyamatos elhatárolódást és fenyegetettségérzetet a manipulatív tömegpropaganda eszközével fenntartó magyar kormány működése nem teremt szolidaritást,15 a valóban működő kirekesztő-bezárkózó szolidaritás elsősorban lokális környezetben, szélsőjobboldali, nacionalista mozgalmak aktivitásában mutatkozik meg (Patakfalvi-Czirják, 2007; Glózer, 2014).

A társadalmak másik típusában, ahol a kis csoportok nem választják le ennyire erősen az egyéneket a társadalom többi részéről, az egyének folyamatos szocializációval és meghatározott társadalmi normákkal sajátítják el a másikba vetett bizalom hátterében álló megbízhatóság, tisztesség, kiszámíthatóság mindenkire vonatkozó előírásait, az együttműködés különböző formáit. Ezek gyümölcsözők a gazdasági kapcsolatokat illetően, de hatnak az önkéntes részvételen alapuló szervezetek, mozgalmak, tehát a családi kereteken túllépő közösségek szerveződésére és a közösségek egymás közötti kapcsolataira is (Füzér, 2015; Putnam, 1993; Fukuyama, 1995).

Magyarországon mindezek a tendenciák azért különösen problematikusak, mert a hazai társadalom még a gazdaságilag jól prosperáló időszakokban is bezárkózó, bizalom- és szolidaritáshiányos, ahol a szolidaritás hasonlóságelvű „szabadság, egyenlőség, testvériség” eszméje nem vert mélyen gyökeret. Az ország a modernitásban is hagyományosan familista társadalom volt, amit tovább erősített a Rákosi-féle és a kádárista társadalompolitika. Ezek célja a hagyományos értékek és közösségek felszámolása volt, a demobilizálás és depolitizálás, aminek eredményeképpen a magyarok egyedüli céljává a magánélet, a család keretei között megélt anyagi felhalmozás és a fogyasztás vált. A Hankiss Elemér által „negatív modernizációnak” hívott folyamat során a hagyományos értékek eltűntek, de nem került a helyükre modern közösségi érték. Így a modern individuális értékek csak felemás formában bontakoztak ki, mivel felszámolódtak azok a társadalmi rétegek, amelyek az individualizációt pozitív tartalommal tölthették volna meg. Ilyen feltételek mellett a második gazdaságbeli polgárosodás nem támaszkodhatott a nyugati társadalmakra jellemző individualizáció hagyományaira, Magyarország „Európa legindividualistább és legegoistább társadalmává vált” (Hankiss, 1989: 58., Hankiss et al., 1982: 267–274.)… … …

Függelék – Útmutató a fókuszcsoportos vizsgálathoz

A kvalitatív vizsgálat résztvevői és időbeli alakulása

A két, civil aktivistákkal, civil szervezetek vezetőivel készített csoportos interjút Takács Flóra segítségével és aktív közreműködésével szerveztem, akinek ezúton is köszönöm segítségét.

2014. október 15.

8 fő

pszichológus BA-hallgatók

2014. október 22.

9 fő

pszichológus BA-hallgatók

2016. február 15.

15 fő

szociológus BA-hallgatók

2016. október 28.

6 fő

szociológus MA-hallgatók, civil aktivisták vegyesen

2017. február 14.

14 fő

szociológus BA-hallgatók

2017. február 21.

14 fő

szociológus BA-hallgatók

2017. február 15.

10 fő

szociológus MA-hallgatók

2017. szeptember 26.

14 fő

szociológus hallgatók

2017. október 1.

18 fő

szociológus hallgatók

2017. október 2.

14 fő

szociológus hallgatók

2017. szeptember 9.

6 fő

civil aktivisták, civil szervezetek vezetői

2017. szeptember 11.

7 fő

civil aktivisták, szakszervezeti vezető, civil szervezetek vezetői

A fókuszcsoportos kutatásról röviden elmondható, hogy legfőbb előnye feltáró jellegében rejlik. A fókuszcsoport során a kutatás alanyai csoportosan beszélgetnek adott témáról moderátor vezetésével. A módszer erőssége, hogy jól modellezi a hétköznapi beszélgetéseket, ugyanakkor az előzetesen meghatározott kérdéssor segítségével konkrét problémákat járhatunk körül. Ez a módszer különösen hasznos olyan feltáró kutatás esetén, amikor a vizsgált jelenségről még kevés vagy csak egyoldalú információink vannak. A félig strukturált (egyéni vagy csoportos) interjúk sok esetben azért jobbak a kérdőíveknél, mert maguknak a kutatási alanyoknak az érveit, prioritásait, gondolkodási kereteit lehet vizsgálni. Kiderülhet, mennyire máshogy közelítenek egy kérdéshez, milyen tapasztalataik meghatározók a témára vonatkozóan (ellentétben a kvantitatív kérdőíves lekérdezéssel szemben, ahol probléma lehet, hogy a kutató előzetes elképzelései határozzák meg a kérdéseket, ami torzíthatja az információszerzést). Fontos megjegyezni, hogy a fókuszcsoportos kvalitatív módszer nem reprezentatív, tehát korlátozott a kapott eredmények általánosíthatósága. Az interjúk alapján megállapíthatók adott társadalmi csoportban létező felfogások, stratégiák, mechanizmusok, de azt nem mondhatjuk, hogy más elképzelések nem fordulnának elő körükben. Jelen kutatás megállapításainál is fontos hangsúlyozni, hogy a fókuszcsoportos feltárás felső középosztálybeli pszichológus- és középosztálybeli szociológushallgatók megkérdezésével történt, akik problémalátása, attitűdjei nem általánosíthatók a hazai fiatalságéra, de még a hazai egyetemistákéra sem. Mindezek tudatában érvelünk a módszer alkalmazása mellett, hiszen közvetlenül a cselekvő (vagy éppenhogy nem cselekvő) egyénektől szerezhető tudás beállítódásaiktól, viselkedési mintáikról, amelyek alapján következtetéseket vonhatunk le a szolidaritás lehetőségteréről, tendenciáiról is.

Kollektív cselekvés – szolidaritás-vezérfonal (vázlat)1

Bevezetés (6-10 p)

A fókuszcsoport módszerének és szabályainak ismertetése, anonimitás.

Most kérlek, sorban jobbról balra haladva mutatkozzatok be, és röviden mondjátok el, mivel foglalkoztok, milyen csoport vagy szervezet(ek) tagjaként határozzátok meg magatokat!

Először kicsit absztraktabban kérdezzük…

Szolidaritásblokk (10-12 p)

Mi jut eszetekbe a szolidaritás szóról? (fogalom)

Hogyan látjátok, milyen esetben szolidárisak az emberek Magyarországon? (jelenség)

Milyen jellegű szolidaritással találkoztok a leggyakrabban?

Mennyiben látjátok ezeket a megjelenési formákat becsatornázhatónak a saját mozgalmatok számára?

Szervezetek egymás közötti kapcsolata 1. (30 p)

Milyen esetben vagytok szolidárisak más csoportokkal, szervezetekkel?

Milyen esetekben működtök együtt más szervezetekkel?

Ha nem vagytok érintettek, akkor mi alapján döntitek el, hogy elfogadjátok-e együttműködést?

Ti mi alapján szoktak együttműködést kezdeményezni? (10 p)

Hogyan látjátok, általában milyen tényezők segítik elő az együttműködést?

Az együttműködésre milyen konkrét formákat, eszközöket tudtok mondani példának?

Hogy látjátok, milyennek kell lennie a másik szervezetnek ahhoz, hogy hatékonyan együtt lehessen vele működni?

Milyen szervezetekkel alakult ki tartós kapcsolat? (8 p)

→ Le tudnátok írni egy konkrét sikeres együttműködés kialakulását? (8 p)

Hogy látjátok, a szervezetek tagsága között mekkora átfedés van?

→ együttműködés ÖSSZEFOGLALÁS → eszetekbe jut még valami? (1 p)

Szervezetek egymás közötti kapcsolata 2. (25-30 p)

Milyen együttműködést hátráltató tényezőket lehet említeni (még)?

Tudnátok említeni akár szervezeten belüli, akár szervezeten kívüli okokat, ami megnehezítette az együttműködést?

Milyen csoportokkal nehéz együttműködni?

Vannak olyan csoportok, akikkel eleve kizárjátok az együttműködést?

Ha igen, miért? / Ha nem, miért?

Mit gondoltok, az együttműködéseknek vannak hátrányai a szervezetetekre nézve?

Ha igen, mik ezek? (Ha nem, mik ezek?)

Erre konkrét példák

Milyen következménnyel járhat, ha az együttműködés nem jön össze?

→ különállás ÖSSZEFOGLALÁS → eszetekbe jut még valami? (1 p)

KÖSZÖNET

VAN MÉG VALAMI, AMI ESZETEKBE JUT?

Szolidaritás-vezérfonal – egyetemisták

BEVEZETÉS

A fókuszcsoport módszerének és szabályainak ismertetése, anonimitás.

Névtábla, sorban a keresztnév

DEFINÍCIÓK, SZEMÉLYES TAPASZTALATOK

Mi jut eszetekbe a szolidaritás szóról?

– Írjátok fel egy papírra! Olvassátok fel!

– Van, amit Ti nem írtatok volna fel? Miért?

– Van valamilyen személyes tapasztalatotok a szolidaritásra? Meséljétek el!

– Pozitív?

– Negatív?

MOTIVÁCIÓ

– Mikor szolidárisak szerintetek az emberek?

– Miért?

– Mi motiválja őket?

Miért csak akkor?

Miért máskor?

– Miért nem szolidárisak?

– Mi lehet ennek az oka?

– A környezetedben a szolidaritás vagy a szolidaritáshiány jellemzőbb?

– Ez miben nyilvánul meg?

EGYÉNI ÉS CSOPORTOS SZOLIDARITÁS

– Eddig főleg egyéni szolidaritásra vonatkozó példákat mondtatok/Említettetek néhány csoportos szolidaritásra vonatkozó példát. Mondanátok (még) néhány példát csoportos szolidaritásra?

– Ismertek olyat, aki egy csoport vagy szervezet tagjaként vett részt bármilyen szolidaritási cselekvésben, gesztusban?

– Volt, hogy Ti is részei voltatok ilyesminek?

– Ti mikor csatlakoztok valamilyen csoportban megjelenő szolidaritásba?

– Ha nem jellemző ez Rád, akkor el tudsz képzelni olyan esetet, hogy bekapcsolódnál egy csoportba?

– Ha nem, miért nem?

– Szerintetek, mi hátráltatja a bevonódást?

– Hosszabb távon is el tudnál képzelni valamilyen ilyen jellegű aktivitást?

A SEGÍTSÉG DIMENZIÓJA

– Hogy látjátok, kinek segítenek elsősorban?

– Ti kinek segítenétek, ha megtehetnétek?

– Kinek nem?

– Milyen preferencia-sorrendet állítanátok?

– Mit gondoltok arról a kijelentésről, miszerint „először a saját problémáinkat kell megoldanunk, hogy utána másokon segíteni tudjunk”?

– Hogy látjátok, kinek a feladata a segítségnyújtás? (egyének, egyesületek, állam)

– Vannak, akik azt mondják, hogy a szolidaritásnak lehetnek negatív következményei is? Mit gondoltok erről? (kizáráson alapuló)

Összefoglalás, lezárás, köszönet

Szolidaritás-vezérfonal – egyetemisták

BEVEZETÉS

A fókuszcsoport módszerének és szabályainak ismertetése, anonimitás.

Névtábla, sorban a keresztnév

DEFINÍCIÓK, SZEMÉLYES TAPASZTALATOK

– Mi jut eszetekbe a szolidaritás szóról?

– Van valamilyen személyes tapasztalatotok a szolidaritásra?

– Általában mikor jelenik meg szerintetek?

– Tudnátok említeni pozitív példát?

– Negatív példa?

A SZOLIDARITÁS TÍPUSAI

– Hogy látjátok, a szolidaritás milyen területeken nyilvánul meg elsősorban?

– Milyen konkrét megjelenési formái vannak?

– Mit érthetünk társadalmi szolidaritáson?

– Vannak, akik azt mondják, hogy a szolidaritásnak lehetnek negatív következményei is? Mit gondoltok erről? (kizárásos alapon)

A SEGÍTSÉG DIMENZIÓJA

– Hogy látjátok, akik segítenek, azok kinek?

– Hogy látjátok, kik segítenek?

– Ti kinek segítenétek, ha megtehetnétek?

– Kinek nem?

– Milyen preferencia-sorrendet állítanátok?

– Mit gondoltok arról a kijelentésről, miszerint „először a saját problémáinkat kell megoldanunk, hogy utána másokon segíteni tudjunk”?

– Hogy látjátok, kinek a feladata a segítségnyújtás? (egyének, egyesületek, állam)

– Ismertek segítő szervezeteket?

MOTIVÁCIÓK

– Mikor szolidárisak szerintetek az emberek?

– Miért?

– Mi motiválja őket?

Miért csak akkor?

Miért máskor?

– Miért nem szolidárisak?

– Vajon miért?

– A környezetedben a szolidaritás vagy a szolidaritáshiány jellemzőbb?

– Ez miben nyilvánul meg?

A KÖTELEZŐEN ÖNKÉNTES MUNKA

– Mi a véleményetek a középiskolában bevezetett 50 órás önkéntes munkáról?

– Részt vettetek benne?

– Milyen személyes tapasztalataitok vannak?

– Mi lehetett az intézkedés célja?

– Mennyire valósult meg a Te esetedben?

– Ismertek valamilyen más programot a szolidaritás előmozdítására?

– Szerintetek mivel lehetne előmozdítani ezt?

– Részt vennél valamilyen ilyesféle kampányban?

Összefoglalás, lezárás, köszönet

1 Takács Flórával közösen kidolgozva.

Jegyzetek

1 A szolidaritás Durkheimnél is több értelemben szerepel. Nagy karriert befutó koncepciójának lényege, hogy a társadalmakat kétféle szolidaritás integrálja. A mechanikus szolidaritás alapja a „kollektív tudat”, azaz a közösség minden tagjában közös hiedelmek és érzések rendszere; az organikus szolidaritás a munkamegosztáson és azon a felismert tudáson alapul, hogy az emberek a foglalkozási specializálódás miatt kölcsönösen függnek egymástól. A mechanikus szolidaritás tehát a tagok hasonlóságán alapul, valamint a kollektív tudatnak az egyén feletti dominanciáján, az organikus pedig a különbözőségen és kölcsönös függésen.

2 Az egyenlőség–egyenlőtlenség és az individualizáció összefüggéseiről, valamint a szingularizáció jelenségéről lásd többek között Boltanski, 2004; Rosanvallon, 2011, 2014; Dubet, 2014, 2016; Martuccelli, 2010, 2011; Putnam, 2007; Takács, 2014, 2015.

3 Hiszen a divat, az életstílus-választás mind egyéniségünk, identitásunk kifejezése, amit elsősorban külső jegyek – megvásárolt tárgyak és szimbólumok – segítségével érünk el.

4 A szolidaritás létrehoz(hat) önmagunkba záródó, kirekesztő, paternalista, függő és alárendelt közösségi viszonyokat is, valamint kifejezetten negatív érzelmek is megjelenhetnek egy eredetileg szolidaritásalapú kapcsolatokban: szégyen és csalódás az egyik oldalon, hálátlanság és frusztráltság a másikon.

5 Ennek következményeképpen a jóléti rendszer védőhálójából kihulló emberek – például a tartósan munka nélküli „kiilleszkedettek” – teljesen az államtól válnak függővé, hiszen megszűnt a modernizáció, az individualizáció, a globalizáció következtében a kisközösségek hagyományos „kebelbéli” védelme (Castel, 2003).

6 A rendszerszintűvé tett „kötelező”, „állami” szolidaritás általában vett következményeire a szolidaritás mikro- és mezoszintű elemzését célzó jelen kötet csak részlegesen reflektál, mindezek részletes leírására ez az írás nem vállalkozik, mint ahogy a hazai rendszerszintű szolidaritás vívmányainak, elégtelenségeinek, leépülésének elemzésére sem. E témában az elmúlt évtizedekben számos kiváló munka született, gondoljunk Ferge Zsuzsa, Szalai Júlia, Utasi Ágnes, Janky Béla, Lakner Zoltán munkáira, valamint az Esély folyóiratban megjelent tanulmányokra.

7 Az aktiváló állam szociálpolitikai törekvései a 2000-es éveket követően Európa-szerte, különösen a volt szocialista országokban váltak követett modellé.

8 Az intézkedés sokszor magának a biztosítás lehetőségének (és elvének) a megszűnésével járt, például a munkanélküliségi biztosítást a munkanélküli-ellátás három hónaposra csökkentése lehetetlenítette el.

9 Ennek egyértelmű lenyomata, a 2012-ben hatályba lépett magyar Alaptörvény Szabadság és felelősség fejezetének XIX. cikke szerint „Magyarország arra törekszik, hogy minden állampolgárának szociális biztonságot nyújtson”, illetve a „Törvény a szociális intézkedések jellegét és mértékét a szociális intézkedést igénybe vevő személynek a közösség számára hasznos tevékenységéhez igazodóan is megállapíthatja.” Az Alaptörvény szövegében megjelenő hangsúlyeltolódásra Lakner Zoltán hívta fel a figyelmet (a kiemelések is tőle származnak), melyek világossá teszik, hogy miközben a magyar állam visszavont saját kötelezettségvállalásából, a kötelezés, a feltételszabás lehetősége megjelent az Alaptörvényben (Lakner, 2012).

10 Lásd 51. lapalji jegyzet. Az erre a problémára figyelő prekaritás-irodalmak közül magyarul is elérhető (Neilson–Rossiter, 2012; Standing, 2012; Sennett, 2008), valamint: Ferge–Szépe, 2012; Sik–Szeitl, 2016; Szépe, 2012, 216.; Török, 2013; „Kiszorult helyzetben”, HVG, 2013.

11 Az intézményi bizalom (bíróság, rendőrség, bankok, politikai pártok, média, önkormányzat, egészségügyi intézmények, üzleti cégek) tekintetében Európában mi vagyunk a legbizalmatlanabbak (Tóth, 2009; Keller, 2013). Az intézményi bizalmatlanságról általánosan és bővebben lásd Boda, 2016.

12 A bizalmatlanság számlájára írható gazdasági költségeket a hazai szakirodalom is tárgyalja: megnőnek a visszaélést megelőző intézményi költségek, fokozottabb lesz az elrettentő és monitorozó eszközök használata (Tóth, 2009: 25–26.), jellemző lesz a jogi túlszabályozás, a kiterjedt bürokrácia, a gazdasági életben a rövid távú döntések túlsúlya és az innováció hiánya (Fleck, 2012; Győrffy 2012; Muraközi 2012).

13 Fontos lenne a problémát az egyéni szolidaritás és a civil mozgalmak vizsgálatakor is tárgyalni, de annak kérdését, hogy mennyire tudják mérsékelni magánemberi és civil közösségek és mozgalmak a rendszerszintű szolidaritás hiányosságait, és hogyan tudják pótolni az állam kivonulását a korábban (többé-kevésbé) biztosított területekről, már egy másik kutatás tárgyalja.

14 Mint láttuk, ugyanez az ellentmondás megjelenik az általánosságban elgondolt, vagy ha úgy tetszik, a mindennapokban megjelenő szolidaritás meghatározása esetében is.

15 Úgy gondolom, még fordított előjelű szolidaritásról sem beszélhetünk a hazai politikai diskurzust hagyományosan meghatározó kollektív áldozati szerep kapcsán, amely a külső csoportok leértékelésével tartja fenn a túlduzzasztott magyar önértékelést. A kollektív áldozati szerep nemcsak a felelősség fokozott mértékű áthárításával jár, hanem képes legitimálni a csoport által kifejtett agressziót, ami ennek megfelelően nem jár bűntudattal, és ami ezáltal tovább erősíti a más csoportok iránti empátiára való képtelenséget (példa erre jelen pillanatban a szerb határon kialakított tranzitzónában éheztetett menedékkérők, az utcán meghalni hagyott hajléktalanok vagy a kilakoltatott családokkal szembeni eljárások).

Hivatkozott irodalom

Adattár 2012: Közéleti krónika 2012. A Politikatörténeti Intézet gyűjtése. polhist.hu/ – PDF (2018. március 28.)

Ágh Attila (2016): Vitairat a „civilek hatalmáról”. A védekező társadalom, avagy a civilek hatalma: töprengések a magyar civil társadalom helyzetéről… Budapest, Progress Alapítvány, 11–46.

Albert Fruzsina–Dávid Beáta (2015): Mikromiliő integrációs megközelítésben. A személyes kapcsolatokra vonatkozó eddigi kutatási eredmények áttekintése. socio.hu, 4. real.mtak.hu/ – PDF (2018. március 23.)

Albert Fruzsina–Hajdu Gábor (2016): Integráltság, szegénység, kapcsolati tőke. Szociológiai Szemle, 26 (3), 28–55.

Anderson, Benedict (1991): Imagined Communities: Reflections on the Origin and Spread of Nationalism. London, Verso

Arendt, Hannah (1991): A forradalom. Budapest, Európa

Aronson, Elliot (1978): A társas lény. Budapest, Közgazdasági és Jogi Kiadó

Bábel Balázs (2018): Német sztrájk és a magyar valóság, Új Egyenlítő, 2018. 02. 11, ujegyenloseg.hu/ (2018. március 30.)

Balás Gábor (2016): Vehet-e az állam pénzért foglalkoztatást? Pár gondolat a „munkahelyteremtésről”. Előadás a Hétfa Kutatóintézet A használható tudás c. konferenciáján, 2016. május 10. slideapp.net/. (2016. szeptember 6.)

Bálint Mónika–Köllő János (2008): A gyermeknevelési támogatások munkaerőpiaci hatásai. Esély, 1. 3–28.

Balogh László Levente–Valastyán Tamás (2016) (szerk.): Áldozatnarratívák. Debrecen, Debreceni Egyetemi Kiadó

Barrow, Georgia M.–Hillier, Susan (2014): Aging, the Individual, and Society. Boston, Cengage Learning

Bartal Anna Mária–Kmetty Zoltán (2011): A magyar önkéntesek motivációi, Civil Szemle, 4, 7–30.

Bartal Anna Mária (2010): Mit mutat a kaleidoszkóp? – az önkéntes motivációs leltár (volunteer motivation inventory) adaptálása, fejlesztése, kipróbálása a magyar önkéntesek körében. Civil Szemle, 1, 5–34.

Bartha Eszter (2012): Magányos harcosok: Munkások a rendszerváltás utáni Kelet-Németországban és Magyarországon. Disszertáció. ELTE Társadalomtudományi Kara, Szociológia Doktori Iskola

Bass László (2010): Az „Út a munkához” program hatása – egy kérdőíves felmérés tapasztalatai. Esély, 1. 46–64.

Bauman, Zygmunt (2005): A munkaetikától a fogyasztás esztétikájáig, Replika, 51–52. 221–138.

Bauman, Zygmunt (2016): Szolidaritás: egy megtestesülni vágyó szó. 2000, 5, 3, 39–47.

Bayertz, Kurt (1999): Four Uses of ’Solidarity’. In: Bayertz, Kurt (ed.): Solidarity. Dordrecht–Boston–London, Kluwer, 3–28. (Philosophical Studies in Contemporary Culture, Vol. 5)

Beck, Ulrich (2003): A kockázattársadalom. Út egy másik modernitásba. Budapest, Andorka Rudolf Társadalomtudományi Társaság–Századvég Kiadó

Beck, Ulrich–Giddens, Anthony–Lash, Scott (1994): Reflexive Modernisation. Cambridge, Politiy Press

Beluszky Tamás (2000): Értékek, értékrendi változások Magyarországon 1945 és 1990 között. Korall, 1. 134–154.

Bene Viktória–Krémer Balázs–Pintye Zsolt (2016): A 15–29 éves korosztály foglalkoztatásáról és munkaerőpiaci perspektíváiról – a Magyar Ifjúság Kutatás 2016 adatainak tükrében. In: Nagy Ádám (szerk.): Margón kívül – magyar ifjúságkutatás 2016. Excenter Kutatóközpont, 98–154.

Bengtson, Vern L.–Oyama, Petrice S. (2007): Intergenerational Solidarity: Strengthening Economic and Social Ties. Background Paper. un.org/ – PDF –utolsó letöltés 2017. november 16.

Bengtson, Vern L. et al. (2002): Solidarity, conflict, and ambivalence: Complementary or competing perspectives on intergenerational relationships? Journal of Marriage and Family, 64. 568–576.

Bennett, Lance (2012): The Personalization of Politics: Political Identity, Social Media, and Changing Patterns of Participation, Annals of the American Academy of Political and Social Science, 644, sciencepolicy.colorado.edu/ – PDF (2018. március 26.)

Berki Erzsébet (2010): A konszenzus vége Az utóbbi évek direkt akcióinak jellemzői. In: Sándor Péter (szerk.): Magyarország Politikai Évkönyve 2010-ről. Budapest, Demokrácia Kutatások Magyar Központja Alapítvány wsuf.hu/ – PDF. (2016. november 20.)

Berki Erzsébet (2015): Sztrájkok és más akciók Magyarországon. econ.core.hu/ – PPT. (2016. november 19.)

Berki Erzsébet (2016a): Beszéljünk a sztrájkról! kiut.eu/. (2016. november 19.)

Berki Erzsébet (2016b): Sztrájk 2.0. Budapest, Dura Stúdió Kft.

Bernát Anikó (2010) Idegenellenesség Magyarországon és a visegrádi országokban. In: Hárs Ágnes–Tóth J. (szerk.) Változó migráció – változó környezet. Budapest, MTA KI

Bernát Anikó–Kertész Anna–Tóth Fruzsina Márta (2016): A segítségnyújtás evolúciója és a szolidaritás új formái a migrációs válság idején. Új önkéntes és régi civil szervezetek 2015-ben. In: Társadalmi Riport. Budapest, Tárki, 286–307.

Bernáth Gábor–Messing Vera (2015): Bedarálva. Menekültekkel kapcsolatos kormányzati kampány és a tőle független megszólalás terepei. Médiakutató, 4. mediakutato.hu/ – PDF

Blaskó Zsuzsa (2006): Nők és férfiak – keresőmunka, házimunka. Budapest, KSH NKI (KSH NKI Kutatási jelentések 82.)

Boda Zsolt (2012): Homo politicus, avagy egy politikai cselekvés- és motivációelmélet vázlata, Politikatudományi Szemle, 21, 4, 53–77.

Boda Zsolt (2016) (szerk.): Bizalom és közpolitika. Jobban működnek-e az intézmények, ha bíznak bennük? Budapest, Argumentum–MTA TK PTI

Bodó Márton et al. (2017): Az Iskolai Közösségi Szolgálat a 9. és 12. évfolyamos diákok véleménye tükrében, Új Pedagógiai Szemle, 67. 9–10.; 41–71.

Bodó Márton (2014): A közösségi szolgálat 2011-es bevezetése és tanulságai, Új Pedagógiai Szemle, 3–4.

Bognár Adrienn–Janky Béla (2015): Menekült-hírek és véleményalkotás 2015 őszén. Egy médiahatás-vizsgálat első eredményei, socio.hu, 5, 4, 136–150.

Bohle, Dorothee–Greskovits Béla (2008): Állam, nemzetköziesedés és a kapitalizmus változatai Kelet-Európában. Fordulat, 8–36.

Bokros Lajos (2004): Verseny és szolidaritás. Budapest, Élet és Irodalom

Boltanski, Luc (2004): La Condition fœtale. Une sociologie de l’avortement et de l’engendrement, Paris, Gallimard

Boltanski, Luc–Ève Chiapello (1999): Le nouvel esprit du capitalisme. Paris, Gallimard

Burawoy, Michael (1985): The Politics of Production: Factory Regimes under Capitalism and Socialism. London, Verso

Castel, Robert (1998): A szociális kérdés alakváltozásai. Budapest, Max Weber Alapítvány–Wesley Zsuzsanna Alapítvány–Kávé

Castel, Robert (2003): L’Insécurité sociale: qu’est-ce qu’être protégé? Paris, Seuil

Czike Klára–Bartal Anna Mária (2005): Önkéntesek és nonprofit szervezetek – az önkéntes tevékenységet végzők motivációi és szervezeti típusok az önkéntesek foglalkoztatásában. Budapest, Civitalis Egyesület

Czike Klára–Kuti Éva (2006): Önkéntesség, jótékonyság, társadalmi integráció. Budapest, Nonprofit Kutatócsoport–Önkéntes Központ Alapítvány

Csaba Sára et al. (2016): A morális felháborodás szerepe a menekültválságot megelőző kollektív cselekvésekben: Az ellen-plakátkampány támogatásának motivációi. In: Vargha András (szerk.): Múlt és jelen összeér: A Magyar Pszichológiai Társaság XXV. Jubileumi Országos Tudományos Nagygyűlése Kivonatkötet, Budapest, Magyar Pszichológiai Társaság, 180–181.

Csaba Sára et al. (2017): Menekültek Magyarországon. A politikai attitűdök és a morális felelősségvállalás szerepe a kollektív cselekvésben, Alkalmazott Pszichológia, 17, 2, 29–49.

Cseh-Szombathy László–S. Molnár Edit–Pongrácz Tiborné–Utasi Ágnes (1994): Családi értékek – családi normák. Magyar Szemle, 9. 918–931.

Csepeli György–Fábián Zoltán–Sik Endre (1998): Xenofóbia és a cigányságról alkotott vélemények. In: Kolosi Tamás–Tóth István György–Vukovich György (szerk.): Társadalmi riport 1998. Budapest, Tárki, 458–489.

Cseres-Gergely Zsombor–Molnár György (2014): Közmunka, segélyezés, elsődleges és másodlagos munkaerőpiac. In: Társadalmi riport 2014. tarki.hu/ – PDF (2016. november 20.)

Csoba Judit (2010): A közfoglalkoztatás régi/új rendszere, Esély, 21, 1, 4–25.

Csoba Judit (2017): Gondoskodó állam, aktiváló állam, befektető állam. A foglalkoztatáspolitika és a jóléti modellváltás néhány összefüggése. socio.hu, 1, 1–26.

Csoba Judit–Nagy Zita (2011): A magyarországi képzési, bértámogatási és közfoglalkoztatási programok hatásvizsgálata. In: Munkaerőpiaci Tükör. Budapest, KRTK-KTI

Dabis Erzsébet et al. (2015): Elemző tanulmány – az új Munka Törvénykönyvének hatásvizsgálata. Szeged, Szegedi Tudományegyetem–Független Szakszervezetek Demokratikus Ligája

Dahrendorf, Ralf (1994): A modern társadalmi konfliktus. Budapest, Gondolat

Diósi Pál (2016): Családalapítás és gyerekvállalás. In: Nagy Ádám (szerk.): Margón kívül – magyar ifjúságkutatás 2016. Budapest, Excenter Kutatóközpont, 36–53.

Dombos Tamás–Polgári Eszter (2013): Zavaros progresszió. Az Alkotmánybíróság a családok védelméről szóló törvényről, Fundamentum, 1. 55–62.

Domján Hanna (2018): Felmérés az iskolai közösségi szolgálatról – Budapest, Vakok Óvodája. Szemináriumi előadás

Dorner László (2013): Az önkéntesség pszichológiai vonatkozásainak szakirodalmi áttekintése, Magyar Pszichológiai Szemle, 68, 2. 329–355.

Dósa Mariann–Udvarhelyi Éva Tessza (szerk.) (2017): Anya kiáll és beszél. Anyák önmagukról, közéletről és aktivizmusról. Budapest, Napvilág Kiadó–Közélet Iskolája

Dubet, François (2007): Le sentiment d’injustice au travail. In: Wieviorka, Michel et al. (eds.) : Injustices. L’expérience des inégalités au travail. Paris, Éditions Sciences Humaines, 553–569.

Dubet, François (2014): Préférence pour les inégalités. Paris, Seuil

Dubet, François (2016): Ce qui nous unit: discriminations, égalité et reconnaissance. Paris, Seuil

Dupcsik Csaba–Tóth Olga (2008): Feminizmus helyett familizmus, Demográfia, 2008, 4. 307–328.

Dupcsik Csaba–Szabari Vera (2015): Elméleti bevezető az Integrációs és dezintegrációs folyamatok a magyar társadalomban című OTKA kutatáshoz, socio.hu, 3. 44–63. socio.hu/ – PDF (2018. március 29.)

Durst Judit (2011): „Ha nincs pénz, úgyis belemegy az ember valamibe”. Beszélő, 16, 12. 43–63.

EBH 2013: Neményi Mária et al. (2013): Az egyenlő bánásmóddal kapcsolatos jogtudatosság növekedésének elemzése 2010–2013 között – fókuszban a nők, a romák, a fogyatékos és az LMBT emberek. Budapest, Egyenlő Bánásmód Hatóság

Elekes Zsuzsanna (2010): Egészségkárosító magatartások és mérési módszerek: tatk.elte.hu/– PDF (2018. március 7.)

Eppich Győző–Köllő János (2014): Foglalkoztatás a válság előtt, közben és után. Társadalmi Riport 2014. Budapest, Tárki

Erát Dávid (2017): A menedékkérők Európában, Korfa – Népesedési Hírlevél, 17, 4.

Fábián Gergely – Szoboszlai Katalin – Hüse Lajos (2011): A kamatos pénz: az uzsorakamat intézménye a telepszerű körülmények között élők körében. In: Bódi Ferenc–Fábián Gergely (szerk.): Helyi szociális ellátórendszer Magyarországon. Debrecen, Debreceni Egyetemi Kiadó, 179–201.

Fábián Zoltán–Sik Endre (1996): Előítéletesség és tekintélyelvűség. In: Andorka Rudof–Kolosi Tamás–Vukovich György (szerk.): Társadalmi riport 1996. Budapest, Tárki, 381–402.

Fassin, Didier (2002): La souffrance du monde. Considérations anthropologiques sur les politiques contemporaines de la compassion. L’évolution psychiatrique, 67, 4. 676–689.

Fassin, Didier (2005): Bio-pouvoir ou bio-légitimité? Splendeurs et misères de la santé publique. In: Granjon, Marie-Christine (ed.): Penser avec Michel Foucault. Théorie critique et pratiques politiques. Paris, Karthala, 160–181.

Fassin, Didier (2012): Humanitarian reason. A moral history of the present. Berkeley and Los Angeles, University of California Press

Fassin, Didier (2018): A kiállított test. Esszé a törvénytelenség morális ökonómiájáról, megjelenés előtt

Fassin, Didier–Pandolfi, Mariella (2010): Contemporary States of Emergency. The Politics of Military and Humanitarian Interventions. New York, Zone Books

Fazekas Károly–Scharle Ágota (szerk.) (2012): Nyugdíj, segély, közmunka. A magyar foglalkoztatáspolitika két évtizede, 1990–2010. Budapest, Országos Foglalkoztatási Közalapítvány

Feischmidt Margit (2016): Manipulált félelmek és dehumanizált idegenek: A xenorasszizmus felépítése és társadalmi háttere egy magyarországi faluban. Regio, 24, 4. 5–32.

Feischmidt Margit (2018): Szolidaritás és társadalmi reflexió a menekültek önkéntes segítőinek elbeszéléseiben. socio.hu, 1, 70–94.

Fényes Hajnalka (szerk.) (2015): Önkéntesség és új típusú önkéntesség a felsőoktatási hallgatók körében. Debrecen, Debreceni Egyetemi Kiadó

Ferencz Gábor (2015): Értelmezési keretek a társadalmi mozgalmak vizsgálatában. In: Kötő-jelek 2014. Budapest, ELTE TÁTK, 65–80.

Ferencz Jácint (2014): Közfoglalkoztatás mint atipikus munkaviszony. dfk-online.sze.hu/– PDF. (2016. november 20.)

Ferge Zsuzsa (1994): Szabadság és biztonság. Esély, 6, 3–24.

Ferge Zsuzsa (1996): A generációk közötti és a társadalmi szolidaritásról. Esély, 4.

Ferge Zsuzsa (2000): Elszabaduló egyenlőtlenségek. Állam, kormányok, civilek. Budapest, Hilscher Rezső Szociálpoltikai Egyesület–ELTE Szociológiai Intézet

Ferge Zsuzsa (2004): A szolidaritás jelentésváltozásai. In: Ördögh Szilveszter (szerk.): Magyar jelentés-árnyalatok. Budapest, Kossuth, 66–74.

Ferge Zsuzsa (2008): Miért szokatlanul nagyok a magyarországi egyenlőtlenségek? Esély, 2. 3–14.

Ferge Zsuzsa (2012): Vágányok és vakvágányok a társadalompolitikában. Válogatott tanulmányok, Budapest: L’Harmattan Kiadó–Könyvpont

Ferge Zsuzsa–Szépe András (2012): Prekariátus és Magyarország. Beszélgetés Ferge Zsuzsával, Fordulat, 19, 116–126.

Fleck Zoltán (2012): Bizalom és közintézmények. In: Muraközy László (szerk.): A bizalmatlanság hálójában. A magyar beteg. Budapest, Corvina, 115–138.

Fordulat (2012): Prekariátus – igazságosság, elismerés és kapitalizmus. Fordulat, 19, 3.

Földházi Erzsébet (2015): Válás és szétköltözés. In: Monostori Judit–Őri Péter–Spéder Zsolt (szerk.) (2015): Demográfiai Portré 2015. Budapest, KSH NKI, 27–40.

Földházi Erzsébet (2008): Az első házasság felbomlása – eseménytörténeti elemzés, Demográfia, 51, 1. 79–111.

Fukuyama, Francis (1995): Trust: the Social Virtues and the Creation of Prosperity. New York, Free Press

Füstös László–Szakolczai Árpád (1994): Értékek változásai Magyarországon 1978–1993. Szociológiai Szemle, 1. 57–90.

Füzér Katalin (2015): A bizalom társadalomelmélete és a társadalmi tőke szociológiaelmélete, Századvég, 4. 5–18.

Füzér, Katalin–Monostori, Judit (2012): Social Capital, Social Exclusion and Rehabilitation Policy in the Hungarian Urban Context. In: Lewandowski, J.–Streich, G. (szerk.): Urban Social Capital: Civil Society and Urban Life. Farnham, Ashgate. 31–75.

Gábos András et al. (2014): Az aktív korúak foglalkoztatottsága és szegénysége az Európai Unióban és Magyarországon: válság előtt, alatt és után. Társadalmi Riport 2014. Budapest, Tárki, 179–203.

Gál Róbert Iván–Vargha Lili (2015): Generációk közötti erőforrás- átcsoportosítás. In: Monostori Judit – Őri Péter – Spéder Zsolt (szerk.): Demográfiai portré 2015. Budapest, KSH NKI, 135–151.

Galland, Olivier (2008): Une nouvelle adolescence. Revue française de sociologie, 49, 4. 819–826.

Gans, Herbert J. (1992): Mire szolgálnak az érdemtelen szegények? Esély, 3. 3–16.

Gedeon Péter (2011): Rivális elméletek a jóléti államról, Politikatudományi Szemle, 20, 2. 7–30.

Gellner, Ernest (2009): A nemzetek és a nacionalizmus. Budapest, Napvilág Kiadó

Gerő Márton–Kopper Ákos (2011): A civil és politikai társadalom megkülönböztetése és kapcsolata: a magyar civil társadalom gyarmatosításának egy folyamatáról. In: Nézőpontok. Fiatal kutatók tanulmányai. Budapest, MTA SZKI (Szociológiai Tanulmányok, 2011, 1.)

Giddens, Anthony (1991): Modernity and Self-Identity. Self and Society in the Late Modern Age. Cambridge, Polity

Giddens, Anthony (1992): The Transformation of Intimacy: Sexuality, Love and Eroticism in Modern Societies. Cambridge, Polity

Giddens, Anthony (2013): Élet a poszttradicionális társadalmakban. In: Sik Domonkos–Berger Viktor (szerk.): Késő modernitás és strukturáció. Anthony Giddens modernizáció- és társadalomelmélet, Replika, 82, 55–95.

Glózer Rita (2014): A nemzeti identitás konstrukciója a magyarországi nemzeti radikális mozgalom ellenségtematizáló diskurzusaiban. In: Feischmidt Margit et al. (szerk.): Nemzet a mindennapokban. Az újnacionalizmus populáris kultúrája. Budapest, L’Harmattan – MTA TTK, 139–207.

Gregor Anikó (2016): A nemi szerepekkel kapcsolatos attitűdök a 2000-es években Magyarországon, socio.hu, 1. 89–121.

Gregor Anikó–Kováts Eszter (2018): Nőügyek 2018. Társadalmi problémák és megoldási stratégiák. Budapest, Friedrich Ebert Stiftung

Greskovics Béla (2015): A kapitalizmus és demokrácia törékeny egyensúlya Kelet-Közép-Európa „nagy átalakulásában”. Politikatudományi Szemle, 24, 3. 7–24.

Greskovits Béla–Bohle, Dorothee (2007): A transznacionális kapitalizmus változatai Kelet-Közép-Európában. Politikatudományi Szemle, 16, 2. 7–32.

Gyarmati Andrea (2014): A nagyszülői gyermekgondozás intergenerációs változásának néhány jellemzője Magyarországon, kvalitatív adatokon. Demográfia, 57, 1. 45–72.

Győrffy Dóra (2012): Bizalmatlanság és gazdaságpolitka. Hajlamok és ellenszerek. In: Muraközy László (szerk.): A bizalmatlanság hálójában. A magyar beteg. Budapest, Corvina, 56–80.

Gyulavári Tamás–Krémer Balázs (2006): Miért áttekinthetetlen a pénzbeli szociális ellátások rendszere? Esély, 2. 29–48.

Hajdu Gábor–Sik Endre (2015): Searching for gaps: are work values of the younger generations changing?, STYLE Working Papers, WP9.1. CROME, style-research.eu/ (2016. november 20).

Hajdu Gábor–Sik Endre (2016): Kinek fontos a munka? tarki.hu/. (2016. november 20).

Hall, Peter A.–Soskice, David (2001) (szerk): Varieties of Capitalism: The Institutional Foundations of Comparative Advantage. Oxford, Oxford University Press, 145–183.

Hankiss Elemér (1976): Értékszociológiai kísérlet. Az ipari dolgozók néhány rétegének értékrendjéről. Budapest, Népművelési Propaganda Iroda

Hankiss Elemér (1989): Kelet-európai alternatívák. Budapest, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó

Hankiss Elemér et al. (1982): Kényszerpályán? A magyar társadalom értékrendjének változásai 1930 és 1980 között. Budapest, MTA SZI

Harcsa István (2014): Családi kohézió. A szülők és a gyermekek társas együttléte a mindennapok világában. A gyermekes családokban élők időfelhasználása. Budapest, KSH

Harcsa István–Monostori Judit (2015): Demográfiai folyamatok és a családformák pluralizációja Magyarországon, Társadalmi Riport 2014, Budapest, Tárki, 83–109.

Hárs Ágnes–Simon Dávid (2016): Munkaerő-migráció, ingázás, kivándorlás. In: Blaskó Zsuzsa–Fazekas Károly (szerk.): Munkaerőpiaci tükör 2015. Budapest, MTA KRTK, 72–85.

Horváth Ágnes–Pik Katalin–Tardos Katalin (1992): Szociálpolitikai rendszerváltás. Budapest, MTA SZI

Janky Béla (2016): A témakeretezés hatása a menekültpolitikával kapcsolatos véleményekre, Regio 24, 4. 121–138.

Kapitány Balázs (2012): „Látogató párkapcsolatok” Magyarországon. Szociológiai Szemle, 1, 4–29.

Kapitány Balázs–Spéder Zsolt (2015): Gyermekvállalás. In: Monostori Judit–Őri Péter–Spéder Zsolt (szerk.): Demográfiai portré 2015. Budapest, KSH NKI, 41–56.

Karner Orsolya (2013): A csoportos tanácsadás mint tanulási folyamat. Álláskeresőknek nyújtott tréning utánkövetéses hatásvizsgálata. Budapest, ELTE PPK, doktori dolgozat

Kátay Gábor–Scharle Ágota (2012): A munkakínálat extenzív határa. In: Munkaerőpiaci tükör 2012, Budapest, MTA KRTK, 104–118.

Keller Tamás (2013): Értékek 2013. Bizalom, normakövetés, az állam szerepéről és a demokráciáról alkotott vélemények alakulása Magyarországon. Kutatási jelentés. Budapest, Tárki

Kende Anna–Lantos Nóra Anna (2016a): Menekültválság előtt és után. A menekültekkel kapcsolatos attitűdök és a segítés motivációi. In: Vargha András (szerk.): Múlt és jelen összeér: A Magyar Pszichológiai Társaság XXV. Jubileumi Országos Tudományos Nagygyűlése. Kivonatkötet, Budapest, Magyar Pszichológiai Társaság, 180–181.

Kende Anna–Lantos Nóra Anna (2016b): Segítők vagy politikai aktivisták? A csoportközi segítés motivációi a menekültválság kapcsán In: Vargha András (szerk.): Múlt és jelen összeér: A Magyar Pszichológiai Társaság XXV. Jubileumi Országos Tudományos Nagygyűlése. Kivonatkötet, Budapest, Magyar Pszichológiai Társaság, 183–185.

A képzetlenek foglalkoztatásának jó gyakorlatai, 2011: „V2” Budapest, Excelsior Bt., employmentpolicy.hu/. (2017. június 23.)

Kerényi Szabina (2016): Mozgalmi ciklusok és az alulról szerveződő mozgalmak strukturális csapdái. In: Antal Attila (szerk.) A civilek hatalma. A politikai tér visszafoglalása, Budapest, Noran Libro, 85–102.

Kertesi Gábor–Kézdi Gábor (2009): Általános iskolai szegregáció Magyarországon, Közgazdasági Szemle, 61, 11. 959–1000.

Kis Miklós: Sztrájkok: a tanult tehetetlenség vége?, Új Egyenlítő. ujegyenloseg.hu/ (2018. március 30.)

Kiszorult helyzetben, HVG 2013 (2013): A prekariátus, a létbizonytalanság osztálya, HVG, 2013. aug. 13.

Kmetty Zoltán–Kolta Júlia–Tardos Róbert (2017): Core Ties Homophily and Sociocultural Divides in Hungary from 1987 to 2015. International Journal of Sociology, 47, 3. 228–249.

Kmetty Zoltán–Koltai Júlia (2016): Státuszelérés, társas támogatás, társadalmi törésvonalak. A kapcsolathálózati integráció aspektusa. socio.hu, 3, 1–21.

Kohli, Martin (1999): Private and public transfers between generations. Linking the family and the state. European Societies, 1. 84–104.

Kolosi Tamás–Fábián György (2016): Vagyoneloszlás Magyarországon. In: Társadalmi Riport, 2016. Budapest, Tárki, 98–112.

Kolosi Tamás–Pósch Krisztián (2014): Osztályok és társadalomkép. In: Társadalmi Riport, 2014. Budapest, Tárki, 139–156.

Koltai Luca–Kulinyi Márton (2013): A közfoglalkoztatást szervezők értékei. Esély, 5. 38–67.

Kopasz Marianna (2010): A vezetés és a munkavállalók közötti kommunikáció. In: „Munkahelyi foglalkoztatási viszonyok 2010” kutatás, nfsz.munka.hu/ – PDF

Kopp Mária–Martos Tamás (2011): A magyarországi gazdasági növekedés és a társadalmi jóllét, életminőség viszonya. ess.tk.mta.hu/ – PDF (2018. február 26.)

Kopp Mária–Skrabski Árpád (2008): Kik boldogok a mai magyar társadalomban? In: Kopp Mária (szerk.): Magyar lelkiállapot 2008: Esélyerősítés és életminőség a mai magyar társadalomban. Budapest, Semmelweis Kiadó, 25–42.

Kornai János (2003): Tisztesség és bizalom a posztszocialista átmenet fényében. Beszélő, 8, 6. 20–29.

Köllő János (2009): A pálya szélén. Iskolázatlan munkanélküliek a posztszocialista gazdaságban. Budapest, Osiris

Köllő János (2010): Foglalkoztatás, munkanélküliség és bérek a válság első évében. In: Fazekas Károly–Molnár György (szerk.): Munkaerőpiaci Tükör 2010. Budapest, MTA KTI–OFA. 43–78.

Köllő János (2012): A család és a munka összeegyeztetése – a gyermeknevelési támogatások hatásai. In: Fazekas–Scharle (szerk.) (2012): 238–246.

Köllő János–Scharle Ágota (2011): A közcélú foglalkoztatás kibővülésének hatása a tartós munkanélküliségre. In: Kézdi Gábor–Fazekas Károly (szerk.): Munkaerőpiaci tükör 2011. Budapest, MTA KTI Országos Foglalkoztatási Közalapítvány, 145–160.

Köllő János–Varga Júlia (2017): Hiány és munkanélküliség. In: Fazekas Károly–Köllő János (szerk.): Munkaerőpiaci Tükör 2016. (Szerk. Budapest, MTA KRTK

Körkérdés a népesedésről (1999): Körkérdés a népesedésről, Demográfia, 42, 3–4, 1–137.

Körösényi András–Tóth Csaba–Török Gábor (2003): A magyar politikai rendszer. Budapest, Osiris

Közbizalom 2017 (2017): Közbizalom 2017. Egyre növekszik a tét. Civil Kollégium Alapítvány – Közösségfejlesztők Egyesülete, cka.hu – PDF (2018. március 1.)

Krémer Balázs (2015): Mi is a kétségbeejtő abban, hogy tovább élünk? Avagy az idősödési válság és a halál egyenlőtlenségei. Budapest, Napvilág Kiadó

KSH Munkaerőpiac (2015): Statisztikai Tükör. Munkaerőpiaci-folyamatok 2015 I–IV. év. 2016. március 11. ksh.hu/ – PDF. (2016. augusztus 28.)

KSH Foglalkoztatottság (2016): Foglalkoztatottság, Gyorstájékoztató 2016. április–június. ksh.hu/ (2016. augusztus 28.)

KSH Kis- és középvállalkozások (2016): A kis- és középvállalkozások helyzete hazánkban. 2016. ksh.hu/ – PDF (2018. március 30.)

KSH Menekültek a világban (2016): Statisztikai Tükör – Menekültek a világban, 2016. július 25. ksh.hu/ – PDF (2018. március 9).

KSH Munkaerőpiaci helyzetkép 2015 (2016): ksh.hu/ – PDF (2016. november 11.)

KSH Népmozgalom, 2017 (2018): Statisztikai Tükör. Népmozgalom 2017. ksh.hu/ – PDF (2018. április 20.)

KSH Önkéntes munka (2012): Önkéntes munka Magyarországon. ksh.hu/ – PDF (2018. március 30.)

KSH Önkéntesek (2016): Az önkéntes munka jellemzői. (2018. március 30.)

KSH Vállalkozások (2016): 1.2.4. Vállalkozások demográfiája és struktúrája (2003–2016). ksh.hu/ (2018. március 30.)

KSH Vállalkozások teljesítménymutatói (2016): A vállalkozások teljesítménymutatói kis- és középvállalkozási kategória szerint (2013–) ksh.hu/ (2018. március 30.)

Kun J. Erzsébet (2016): Sztrájk! Vagy mégse? Munkaügyi Szemle online, 2016. február 1. munkaugyiszemle.hu/ (2018. március 30.)

Kuti Éva (2016): Tartós trendek vagy múló zavarok? Változási folyamatok a civil szférában. In: Ágh Attila (szerk.): A civilek hatalma. A politikai tér visszafoglalása. Budapest, Noran Libro, 283–304.

Laitinen, Arto–Pessi, Anne Birgitta (2014): Solidarity: Theory and Practice. An Introduction. In: Laitinen–Pessi (eds.), 1–29.

Laitinen, Arto–Pessi, Anne Birgitta (eds.) (2014): Solidarity: Theory and Practice. New York, Lexington Books

Laki Mihály–Nacsa Beáta–Neumann László (2013): Az új Munka Törvénykönyvének hatása a munkavállalók és a munkáltatók közötti kapcsolatokra. Kutatási zárójelentés. Műhelytanulmányok MT-DP–2013/2. Budapest, MTA KRTK

Lakner Zoltán (2012): Vissza Európába. Egy szolidaritáselvű szociálpolitika esélyei Magyarországon (kézirat)

Lambrecht, Stéphane (2005): Altruisme familial et dette publique. Revue française d’économie, 19 (3), 159–188. persee.fr/ – PDF (2017. november 16.)

Lepianka, Dorota–Gelissen, John–van Oorschot, Wim (2010): Popular Explanations of Poverty in Europe: Effects of Contextual and Individual Characteristics across 28 European Countries. Acta Sociologica, 53, 53–72.

Lindenberg, Siegwart (2014) Solidarity: Unpacking the Social Brain. In: Solidarity: Theory and Practice. (szerk. Laitinen–Pessi (eds.), 30–54.

Lowenstein, Ariela (2007): Solidarity–Conflict and Ambivalence: Testing Two Conceptual Frameworks and Their Impact on Quality of Life for Older Family Members. The Journals of Gerontology: Social Sciences, 62, 2. 100–107.

Lowenstein, Ariela et al. (2003): Une comparaison transnationale de la solidarité intergénérationnelle. Retraite et société, 38, 1. 49–75.

Makó Csaba–Farkas Éva–Illéssy Miklós–Csizmadia Péter (2010): A munkaszervezet, munkaidő-felhasználás, képzés és a munkával való elégedettség főbb jellemzői. In: „Munkahelyi foglalkoztatási viszonyok 2010” kutatás. Budapest, Emóció Bt.

Marketing Centrum (2011): Roma társadalom 2010. Zárótanulmány. NFÜ. uccuprojekt.files.wp.com/ – PDF

Martuccelli, Danilo (2010): La société singulariste. Paris, Armand Colin

Martuccelli, Danilo (2011): A szingularista társadalom. ELTE TÁTK, egyetemi e-jegyzet

May, Larry (2007): The International Community, Solidarity and the Duty to Aid. Journal of Social Philosophy, 38, 185–203.

Medgyesi Márton (2002): Nemzedékek közötti családi transzferek. In: Társadalmi Riport 2002. Budapest, Tárki, 325–335.

Medgyesi Márton (2016): Idős szülőknek nyújtott segítség: Magyarország európai összehasonlításban (kézirat)

Medgyesi Márton–Róbert Péter (1998): A munka-attitűdök időbeli változása 1989–1997 között. In: Társadalmi Riport 1998. Budapest, Tárki, 437–457.

Medgyesi Márton–Róbert Péter (2000): A munkával való elégedettség nemzetközi összehasonlításban. In: Társadalmi Riport 2000. Budapest, Tárki, 591–616.

Messing Vera (2012): Kettévágott munkapiac, szétforgácsolt társadalom – Avagy hogyan dezintegrálják a magyar munkaerőpiacot és a társadalmat az állami foglalkoztatáspolitikai beavatkozások, különös tekintettel a közfoglalkoztatási programokra. In: Kovách Imre et al. (szerk.): Társadalmi integráció. Budapest, MTA–Argumentum, 204–220.

Messing Vera–Bernáth Gábor (2017): Biztonsági fenyegetés vagy humanitárius katasztrófa? A politikai jelentésképzés és beszivárgása médiába, Médiakutató, 18, 2, 33–53.

Messing Vera–Ságvári Bence (2016): „Ahogy »másokhoz« viszonyulunk, az tükrözi azt, amilyenek magunk vagyunk”. A magyarországi idegenellenesség okairól, socio.hu, 2, 17–37.

Mészáros Zoltán–Kostyál Árpád–Mester Dániel (2011): Kutatás a társadalmi felelősségről, és az önkéntességet nem végzők attitűdjeiről, ncsszi.hu/ (2018. március 10.)

Mikecz Dániel (2010): Az ellenállás kultúrája kultúra, identitás a mozgalomkutatás irodalmában, Politikatudományi Szemle, 19, 2. 110–126.

Mikecz Dániel (2017): Tüntetések 2014–2018: mozgalmi sikerek és kudarcok, Új Egyenlőség ujegyenloseg.hu/ - (2018. március 23.)

Mikecz Dániel–Böcskei Balázs (2017): Túl az univerzalitáson: az aktivizmus új mintái Magyarországon. In: Boda Zsolt–Szabó Andrea, (szerk.): Trendek a magyar politikában 2. A Fidesz és a többiek: pártok, mozgalmak, politikák. Budapest, MTA TK–PTI–Napvilág Kiadó, 229–248.

Miklósi Zoltán (2000): A rendszerváltás kulcsfogalmai, Világosság 40, 6–7. 44–49.

S. Molnár Edit (2011): Párkapcsolat létesítését/megszűnését érintő magatartási normák változásának megfigyelése. In: Pongrácz Tiborné (szerk.): A családi értékek és a demográfiai magatartás változásai. Budapest, KSH, 37–68.

Molnár György–Bazsalya Bálint–Bódis Lajos (2017): A helyi foglalkoztatási kezdeményezések központi támogatásának elosztási mechanizmusa. Kézirat. (2018. 08. 10.)

Mondovics Napsugár (2016): A társadalmi öngondoskodás egyházi és civil alakzatai Magyarországon a dualizmus korától napjainkig, Pécs, PhD értekezés

Monostori Judit (2015): Az egyszülős családdá válás az életútban és annak demográfiai meghatározói, Demográfia, 1. 27–56.

Munkajog.hu (2015): Eljöhet-e a szakszervezeti reneszánsz? Munkajog.hu munkajog.hu/ (2016. november 20.)

Muraközy László (2012): A hanyatlás anatómiája. Legitimitás és prosperitás. In: Muraközy László (szerk.): A bizalmatlanság hálójában. A magyar beteg. Budapest, Corvina Kiadó

Murinkó Lívia (2014): Gyermekgondozási munkamegosztás és a nemi szerepek megítélése. In: Spéder Zsolt (szerk.): A család vonzásában – Tanulmányok Pongrácz Tiborné tiszteletére Budapest, KSH

Nagy Beáta–Radó Márta (2015): Dilemmák és stratégiák a család és munka összehangolásában. OTKA kutatás. Budapesti Corvinus Egyetem,

NCPOP (2009): Public Perceptions of Older People and Ageing: A literature review. ncpop.ie/ – PDF (2017. november 16.)

Neilson, Brett–Rossiter, Ned (2012): A prekaritás mint politikai fogalom, Fordulat, 19, 100–114.

Neményi Mária–Takács Judit (2005) Befogadás és idegenellenesség Európában és Magyarországon. Esély, 5. 24–52.

Offe, Claus (2000): A munka mint szociológiai kulcskategória? In: Felkai Gábor–Némedi Dénes–Somlai Péter (szerk.): Olvasókönyv a szociológia történetéhez II. Szociológiai irányzatok a XX. században. Budapest, Új Mandátum, 569–590.

Örkény Antal–Székelyi Mária (2011): Az igazságosság labirintusaiban–Társadalmi méltányosság és generációs igazságosság a 21. század Magyarországán. Budapest, Sík Kiadó

Pásztor Emese (2017): „Mi is család lettünk volna”. Egy kislányról és az Alaptörvény családfogalmáról, Buksz, 3–4. 165–169.

Patakfalvi-Czirják Ágnes (2017): Nacionalista szubkultúra és közösségépítés – a Hatvannégy Vármegye Ifjúsági Mozgalom Erdélyben, Replika, 105, 165–189.

Paugam, Serge (2011): La solidarité organique à l’épreuve de l’intensification du travail et de l’instabilité de l’emploi. In: Paugam, Serge (dir.) (2011): Repenser la solidarité. L’apport des sciences. Párizs, PUF

Périlleux, Thomas–Cultiaux, John (2009): Des saisies politiques de la souffrance. In: Périlleux, Thomas–Cultiaux, John (dir.): Destins politiques de la souffrance. Intervention sociale, justice, travail. Toulouse, Édition Érès

Perpek Éva (2017): Önkéntesség közel s távol: hazai és nemzetközi helyzetkép, In: Háztartási munka, fizetetlen munka, láthatatlan munka. Budapest, KSH, 108–121.

Piketty, Thomas (2015): Tőke a 21. században. Budapest, Kossuth

Pongrácz Tiborné–Murinkó Lívia (2009): Háztartási munkamegosztás. Azonosságok és különbségek Európában. In: Nagy Ildikó–Pongrácz Tiborné (szerk.): Szerepváltozások 2009. Jelentés a nők és férfiak helyzetéről. Budapest, Tárki–Szociális és Munkaügyi Minisztérium, 95–116.

Pongrácz Tiborné–S. Molnár Edit (1997): A gyermekvállalási magatartás alakulása. In Szerepváltozások: Jelentés a nők helyzetéről. (szerk. Lévai Katalin–Tóth István György), Budapest, Tárki–Munkaügyi Minisztérium. 86–107.

Pongrácz Tiborné–S. Molnár Edit (2011): A nemi szerepmegosztásról, a családi élet és a munka összhangjáról alkotott vélemények változása 2000 és 2009 között. In: Pongrácz Tiborné (szerk.): A családi értékek és a demográfiai magatartás előrejelzése. Budapest, KSH, 95–112. (Kutatási jelentések 91,)

Prehoda Anna (2015): Hol van az otthon?: Egy katasztrófa emlékezete. In: Keszei András–Bögre Zsuzsanna (szerk.): Hely, identitás, emlékezet. Budapest, L’Harmattan, 139–163.

Publicus (2016): Nyugdíjak és nyugdíjasok, publicus.hu/ (2018. március 7.)

Putnam Robert D. (1993): Making Democracy Work: Civic Traditions in Modern Italy. Princeton, Princeton University Press

Putnam, Robert D. (2000): Bowling Alone: The Collapse and Revival of American Community. New York, Simon & Schuster

Putnam, Robert D. (2007): E Pluribus Unum: Diversity and Community in the Twenty-First Century. Scandinavian Political Studies, 30, 2. 137–174.

Régnier-Loilier, Arnaud (2013): When fathers lose touch with their children after a separation. Population and Societies, 49 (500): 1–4. ined.fr/ (2017. május 15.)

Rosanvallon, Pierre (2011): La société des égaux. Paris: Seuil

Rosanvallon, Pierre (2014): Refaire l’égalité. Nantes, Télénantes telenantes.com/

Scharle Ágota (2008): Foglalkoztatás, intézményrendszer és foglalkoztatáspolitika. In: Társadalmi riport 2008. Budapest, Tárki, 257–289.

Scharle Ágota (2011): A közfoglalkoztatás nemzetközileg sem hatékony (Interjú). portfolio.hu/ (2016. november 20.)

Scholz, Sally (2008): Political Solidarity. University Park, Pennsylvania University Press

Sebály Betti (2017): Arra megy ki a játék, hogy a civilek ne avatkozzanak a közügyekbe. hvg.hu/ (2018. március 10.)

Seligman, Adam (1997): The Problem of Trust. Princeton, Princeton University Press

Sennett, Richard (2008): Sodródás. Café Bábel, 56–57. 99–111.

Sennett, Richard (2011): Humanisme, Hedgehog Review, 13, 2. 21–30.

Sik Domonkos (2017): Válaszok a szenvedésre. A hálózati szolidaritás elmélete. eltereader.hu/ – PDF

Sik, Domonkos–Nyilas, Mihály–Rácz, Andrea–Rényi, Ágnes–Szécsi, Judit–Takács, Erzsébet–Zakariás, Ildikó (2017): Solidarity in Late Modernity (kézirat)

Sik Endre–Simonovits Bori–Szeitl Blanka (2016): Az idegenellenesség alakulása és a bevándorlással kapcsolatos félelmek Magyarországon és a visegrádi országokban, Regio, 24, 2. 81–108.

Sik Endre (2016): A biztonság mindenek felett áll, de önmegvalósítani is jó. tarki.hu/. (2016. november 20.)

Sik, Endre (2016): The socio-demographic basis of xenophobia in contemporary Hungary. In: Simonovits Bori–Bernát Anikó (szerk.): The social aspects of the 2015 migration crisis in Hungary Budapest, Tárki

Sik Endre–Szeitl Blanka (2016): A prekariátus mint munkaerőpiaci csoport, Metszetek, 5, 3. 3–40.

Simonovits Bori–Szalai Boglárka (2016): Idegenellenesség és diszkrimináció a mai Magyarországon, Magyar Tudomány, 3. 251–262.

Simonovits Bori (2016): The Social Basis of Mass-Migration Related Fear in Contemporary Hungary, Szociológiai Szemle 26, 4, 53–73.

Singly, François de (2006): Adonaissants. Párizs, Armand Collin

Smith, Anthony D. (1998): Imagined Communities: Reflections on the Origin and Spread of Nationalism. Cambridge, Polity

Spéder Zsolt (2002): Generációk és élethelyzetek: háztartások közötti segítő kapcsolatok. In: Spéder Zsolt (szerk.): Életünk fordulópontjai. Budapest, KSH

Spéder Zsolt (2011): Ellentmondó elvárások között… Családi férfiszerepek, apaképek a mai Magyarországon. In: Pongrácz Tiborné (szerk.): A családi értékek és a demográfiai magatartás változásai. Budapest, KSH, 129–147.

Standing, Guy (2012): Prekariátus: lakosokból állampolgárok? Fordulat, 19, 3. 22– 50.

Szabó Máté (2008): Globális kommunikáció, civil társadalom, tiltakozás, internet – fragmentált nyilvánosság, Fordulat, 1. 96–119.

Szalai Erzsébet (2004): Az első válaszkísérlet. A létezett szocializmus – és ami utána jön… Budapest, Nemzeti Tankönyvkiadó

Szalai Júlia (2004, 2005): A jóléti fogda. Esély, 2004, 6. 19–36.; 2005, 1. 3–32.

Szalai Júlia (2007): Nincs két ország…? Társadalmi küzdelmek az állami (túl)elosztásért a rendszerváltás utáni Magyarországon. Budapest, Osiris

Szépe András (2016): Prekariátus: az új alsó osztály? Budapest. ELTE TáTK, PhD-disszertáció

Szerbhorváth György (2016): Menekültek a faluban, Regio 24, 4. 33–60.

Takács Erzsébet (2014): A szingularitások piaca. Lucien Karpik szociológiai recepciója. In: Halmos Károly–Kiss Zsuzsanna–Klement Judit (szerk.): Piacok a társadalomban és a történelemben. Budapest, Hajnal István Kör – Társadalomtudományi Egyesület, 407–421.

Takács Erzsébet (2015): Szingularitás és szolidaritás. Az egyenlőség és az együttműködés lehetőségei az individualizálódott társadalmakban. Esély, 6, 3–28.

Takács Erzsébet (2016a): Szenvedő testek – humanitárius cselekedetek, 2000, szeptember, 46–51.

Takács Erzsébet (2016b): A szenvedő test legitimitása, avagy a morális ökonómia térhódítása. Didier Fassin biolegitimitás koncepciója. In: Pabis Eszter (szerk.): Az erőszak reprezentációi. Budapest. Kijárat Kiadó, 67–85.

Takács Flóra (2018): Egy gyűlölet-bűncselekmény genezisének társadalmi háttere – az őcsényi történet. Budapest (kézirat)

Tardos Katalin (2012): Befogadás és kirekesztés a munkahelyeken. In: Kovách Imre et al. (szerk): Társadalmi integráció. Budapest, MTA–Argumentum, 221–240.

Tátrai Annamária (2016): Az alanyi jogú ápolási díj rendszere és az ellátotti kör Magyarországon. In: Szociálpolitikai monitoring tanulmányok. Budapest, Tárki

Torbó Annamária (2016): „Árpád is terrorista volt?” Multikulturalizmus a médiában. Regio 24, 4. 88–120.

Tordai Bence (é. n.) A prekariátus fogalmáról. academia.edu/ (2018. március 28.)

Torma Judit (2016): A norvég ügy. Civil szervezetek elleni kormányzati támadássorozat Magyarországon (2013 és 2016). In: Antal Attila (szerk.): A civilek hatalma. A politikai tér visszafoglalása. Budapest, Noran Libro, 266–281.

Tornstam, L. (2005): Gerotranscendence: A Developmental Theory of Positive Aging. New York, Springer, 6–30.

Tóth András (2013): A kádárizmus búvópatakként való visszatérése a kádárizmus csődje után a munkaügyi kapcsolatok és a szakszervezeti érdekvédelem területén (1989–2013), Metszetek, 2, 2–3. 115–147.

Tóth Fruzsina Márta (2016): Hétköznapi ellenállások. In: Antal Attila (szerk.): A civilek hatalma. A politikai tér visszafoglalása. Budapest: Noran Libro, 201–218.

Tóth, Fruzsina Márta–Kertész, Anna (2016): Beyond the Humanitarian Miracle–Volunteers’ Role During the Refugee Crisis. In: Simonovits, Bori–Bernát, Anikó (eds.): The Social Aspects of the 2015 Migration Crisis in Hungary. Budapest, Tárki

Tóth István György (2009): Bizalomhiány, normazavarok, igazságtalanságérzet és paternalizmus a magyar társadalom értékszerkezetében. A gazdasági felemelkedés társadalmi felemelkedés társadalmi-kulturális feltételei című kutatás zárójelentése. Budapest: Tárki

Tóth István György (2010): A társadalmi kohézió elemei: bizalom, normakövetés, igazságosság és felelősségérzet – lennének. In: Társadalmi Riport 2010. Budapest, Tárki, 254–287

Tóth István György (2013): Jövedelem-eloszlás 2009–2012 között. In: Szívós Péter és Tóth István György (szerk.): Egyenlőtlenség és polarizálódás a magyar társadalomban. Budapest, Tárki. 9–36. (Tárki Monitor Jelentések 2012)

Tóth István György (2015): Jövedelem-eloszlás 2009–2014 között. In: Szívós Péter és Tóth István György (szerk.): Jól nézünk ki (…?!). Háztartások helyzete a válság után. Budapest: Tárki, 11–43. (Tárki Monitor Jelentések 2014)

Tóth István György–Fábián Zoltán (2014): Az újraelosztás iránti kereslet változása a válság időszakában az Európai Unió országaiban. In: Társadalmi Riport 2014. Budapest, Tárki. 454–485.

Tóth Olga (2012): Társadalmi integráció és család. In: Kovách Imre et al. (szerk.): Társadalmi integráció a jelenkori Magyarországon. Tanulmányok. MTA SZKI–Argumentum, 369–381.

Török Emőke (2014): Munka és társadalom. A munka jelentésváltozásai a bérmunkán innen és túl. Budapest, KRE– L’Harmattan

Udvari Beáta–Urbánné Mező Júlia (2016): Munkapiaci rugalmasság és ifjúsági foglalkoztathatóság, Közgazdasági Szemle, 63, 4. 431–460.

Utasi Ágnes (2002): Társadalmi integráció és családi szolidaritás, Educatio, 3, 384–403.

Utasi Ágnes (2003): Független, egyedülálló harmincasok: a szingli. In: Spéder Zsolt (szerk.): Család és népesség – itthon és Európában. Budapest, KSH–Századvég Kiadó, 231–253.

Utasi Ágnes (2004a): Feláldozott kapcsolatok. A magyar szingli. Budapest, MTA PTI

Utasi Ágnes (2004b): A társadalmi integráció és szolidaritás alapjai: a bizalmas kapcsolatok. Századvég, 24. 3–25.

Utasi Ágnes (2011): Szubjektív feszültség és munkastressz a házasok életében. In: Nagy Ildikó–Pongrácz Tiborné (szerk.): Szerepváltozások 2011. Budapest, Tárki

Utasi Ágnes (2013): Kötelékben. Szolidaritás-hálók és közélet. Szeged, MTA TKI–Belvedere

Varga Áron (2016): A GONGO-jelenség és kormányzati civilek Magyarországon. In: Antal Attila (szerk.): A civilek hatalma. A politikai tér visszafoglalása, Budapest, Noran Libro, 234–248.

Váradi Mónika Mária (2010): A közfoglalkoztatás útjai és útvesztői egy aprófalvas kistérségben, Esély, 1. 79–100.

Vastagh Zoltán (2017): Társadalmi struktúra és állami redisztribúció. Budapest, Napvilág Kiadó

Virág Tünde (2008): Változó társadalmi gazdasági kapcsolatok egy cigány lakta faluban, Szociológiai Szemle, 1. 60–77.

Wisensale, Steven K. (2013): Austerity vs. Solidarity: Intergenerational Conflict in the European Union. International Journal of Humanities and Social Science, 3, 1. 21–30. ijhssnet.com/ – PDF (2017. november 16.)

Wilkinson, Richard–Kate Pickett (2010): The Spirit Level. Why Greater Equality Makes Societies Stronger. New York, Bloomsbury

Zakariás Ildikó (2016a): Szolidaritás és hatalom a kisebbségi magyarokra irányuló jótékonyságban. Budapest, BCE, PhD-disszertáció

Zakariás Ildikó (2016b): A menekültek civil segítése: attitűdök és morális érvek, Regio, 24, 4. 61–84.

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Felelős szerkesztő Gellériné Lázár Márta
Borító Janković Milán
Művészeti vezető Borbáth Gábor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 495 4

Felhasznált betűtípus:
Noticia Text – SIL Open Font Licence
Open Sans – Apache Licence 2.0