Nis - A Házimanó története

Bedő Éva

NIS – A házimanó története

Bedő Éva

IV. RÉSZ – A gőz és a korom

Copyright © Bedő Éva. Minden jog fenntartva.

37. fejezet – A vas világa

A hajóút, amivel Nis a szigetországba érkezett, hetekig tartott, és bár a rakodótér, ahol a szekérről átrakott bútorok és ládák között rejtőzött, sötét és szűk volt, a manó számára a legnehezebb próbatételt nem a bezártság jelentette, hanem az az egyre erősödő kellemetlen érzés, ami a hajó vasalkatrészei – a láncok, a szegek, a hatalmas horgony – közelségéből fakadt.

Valami megváltozott benne, vagy talán a világ változott meg körülötte annyira, hogy a vas, ami egykor Hild idejében még ritka, becses kincsnek számított, most egyre inkább kellemetlen, szinte fájdalmas jelenléteként hatott rá – mintha az anyag, minél elterjedtebbé vált az emberek világában, annál inkább elveszítette azt a különleges, tisztelt jelentőségét, ami egykor összekötötte Nis fajtáját vele.

Amikor a hajó végre kikötött egy hatalmas, füsttel és zajjal teli kikötőben, Nis első benyomása a városról – ha egyáltalán „várost” lehetett mondani arra a hatalmas, szinte véget nem érő embertömegre és épületrengetegre, ami elé tárult – sokkoló volt.

A levegő sűrű volt a széntől és a füsttől, ami nemcsak látni, hanem szinte ízlelni is lehetett minden lélegzetvétellel. Az égbolt, ahelyett hogy kék vagy szürke lett volna, valami furcsa, sárgás-barnás árnyalatot öltött, amit a helyiek, ahogy Nis hamarosan megtanulta a körülötte elhangzó beszélgetésekből, „borsólevesnek” neveztek – egy köd, ami nem a természettől, hanem az emberi tevékenységtől eredt.

A kikötőtől a városba vezető úton Nis végigsétált – vagy inkább végigosont, rejtőzködve az árnyékokban és a szemetes sikátorokban – olyan utcákon, amik sokkal szűkebbek és zsúfoltabbak voltak, mint bármi, amit korábbi életében látott, még a késő középkori céhes városban is.

A házak, amik körülvették, vörös téglából épültek, magasak és keskenyek, egymáshoz szorulva, mint valami hatalmas, embertelen méhkas cellái. Nem volt bennük semmi a barokk kastély fényűzéséből vagy akár a Fachwerkház otthonos melegségéből – csak kopár, funkcionális, néha egyenesen elhanyagolt szerkezetek, amikben tucatnyi család zsúfolódott össze, gyakran egyetlen szobában élve egész generációk.

A gázlámpák, amik esténként kigyulladtak az utcákon, furcsa, sistergő hangot adtak ki, ami Nis fülét és egész lényét kellemetlenül irritálta – nem úgy, mint a templomharangok éles zengése, hanem valami folyamatosabb, alattomosabb kellemetlenségként, ami sosem szűnt meg teljesen, amíg a lámpák égtek.

A bérházak, amiket Nis felfedezett, nem kínáltak azokat a tágas padlásokat vagy kényelmes gerendajáratokat, amikhez korábban hozzászokott. A szűk, zsúfolt épületekben alig maradt hely bármi másnak, mint az emberek és bútoraik számára – Nis kénytelen volt beérni a padlódeszkák alatti keskeny résekkel, vagy a kormos kéményjáratokkal, amik legalább valamiféle közlekedési lehetőséget kínáltak a különböző szintek között.

Az első heteket azzal töltötte, hogy megpróbálja megtalálni a helyét ebben az idegen, ellenséges világban – egy világban, ahol a vas és az acél mindenütt jelen volt, a radiátorokban, a gázcsövekben, a vaskandallókban, amik most már minden bérházi lakást elláttak valamiféle fűtéssel, bármilyen szegényes is volt az.

Nis megtanulta, hogyan kerülje ki ezeket a fémfelületeket, hogyan mozogjon óvatosan, hogy sose érintse meg őket közvetlenül, mert még a legkisebb érintés is furcsa, kellemetlen bizsergést okozott a bőrén, ami hosszabb expozíció esetén akár fájdalmassá is fokozódhatott.

A legszűkebb, legkormosabb kéményekben, ahol a füst és a korom évtizedek óta rakódott le a falakra, talált végül valamiféle menedéket – nem kényelmeset, nem otthonosat, de legalább olyat, ahol a vas jelenléte minimális volt, és ahol, az emberek szeme elől rejtve, megpróbálhatta kitalálni, hogyan éljen tovább ebben az új, kegyetlen világban.

Egy különösen hideg éjszakán, amikor Nis egy szűk kéményjáratban kuporgott, próbálva menedéket találni a kinti fagy elől, furcsa neszezésre lett figyelmes odalentről – apró, óvatos léptek zaja, egy gyerek légzésének hangja, aki, úgy tűnt, ugyanabban a szűk járatban próbált feljutni, mint amiben ő is rejtőzött.