AVA DELLAIRA

HAZATÉRÉS

CICERÓ

A mű eredeti címe

IN SEARCH OF US

Fordította: Till Katalin

Borítóterv: Szabó Vince

Copyright © Ava Dellaira, 2018

© Till Katalin, Hungarian translation, 2018

© Ciceró Könyvstúdió, magyar kiadás, 2018

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-432-098-2

Kiadja a CICERÓ Könyvstúdió Kft.

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Férjemnek, Doug Hallnak

„Ahány ember él ma, mind mögött harminc szellem sorakozik; ez az élők és holtak számaránya.”

Arthur C. Clarke: 2001 Űrodisszeia

(fordította: Göncz Árpád)

Az élők lassan behozzák a halottakat. 1968-ban, amikor Arthur C. Clarke ezeket a sorokat írta, a halottak harmincszorosan szárnyalták túl az élők számát. De azóta mi, élők, annyira gyorsan szaporodunk, hogy ma már fejenként tizenöt kísértet jut ránk. Angie pontosan tudja a tényeket: hétmilliárd ember él a Földön, és százhét milliárd élt valaha.

Angie papája egyike a halottaknak, legalábbis Angie így hitte. Gyakran elképzelte, hogy a tizenöt fős kísértetcsapat vezetőjeként ott áll mellette. Ilyenkor olyannak látta, amilyen a mamájával készült fényképen. Ott annyi idősnek tűnt, mint amilyen ő most: tizenhét évesnek. Ragyogó, széles mosoly, sötét bőr, hófehér fogak, izmos, nyúlánk test. Hátracsapott baseballsapkát viselt, mint a kilencvenes évekbeli srácok. A fotón Angie mamájával, Marilynnel együtt egy óceánparti sétányon állnak. A mamája kezeslábast visel bikinije fölött, és csillogó-villogó karika-fülbevalót, hosszú, aranyszőke haja sápadt arcába hullik. Rátámaszkodik Angie papájára, mint aki oda tartozik, fejét hátravetve nevet, Angie papája pedig átkarolja a vállát. Mögöttük a végtelen kék tenger az ég aljáig nyúlik.

Aznap, amikor rábukkant erre a fotóra – egy évvel ezelőtt–, épp Sam Stone tizenhatodik szülinapi vacsorájára készülődött. A mamája fiókjában kutakodott ajakrúzs után – Marilyn dolgozott –, és egy ponton elfajult a keresés. Kutatott valami után, de maga sem tudta, mi az. Aztán a fehérneműs fiók végében rálelt egy faládikóra. Teletömött, ósdi, barna papírból készült, lezárt boríték volt benne, alatta pedig a fénykép.

Angie csak bámulta a vigyorgó fekete fiút, aki visszabámult rá, és – bár sosem látta azelőtt –, azonnal ráismert az apjára. Először elgondolkodott rajta, hogy ki áll mellette a képen. Aztán hamar rájött, hogy a lány csakis a mamája lehet. Olyan gondtalannak tűnt. Olyan fiatalnak. Bizakodónak. Boldognak.

Angie mellkasa összeszorult. Nagyon jó lett volna leszedni a fiút a fotóról. Hogy legyen belőle férfi, hogy legyen az ő apja. Hogy a mamája megint úgy mosolyogjon, mint akkor.

Jobb híján megpróbálta saját magát is odaképzelni a képre – hogy milyen is lett volna, ha ő is ott van, a szüleivel –, hogyan sütött volna a nap, milyen illata lett volna az óceánnak. És bár még sosem járt azon a tengerparton, szinte hallotta a hullámok távoli moraját kettejük fénylő nevetésének hátterében.

Angie-nek még egy éve van hátra a gimiből a nagybetűs Jövő előtt.  Fogalma sincs róla, mit szeretne „kezdeni az életével”, hol a helye, és hogy vajon valaha is képes lesz-e meghálálni mindazt, amit a mamája feladott érte. Amikor nehezen kap levegőt, szorít a mellkasa, és elfogja a tárgytalan és alaktalan szorongás, arra a hétmilliárd és egyre növekvő számú emberre gondol, akik a Földön élnek. Ez a felfoghatatlan szám enyhíti a pánikot, és Angie kezdi könnyűnek érezni magát – mint amikor az ember egy jót nevetett, vagy jó sokáig fenn maradt este, vagy a kettő együtt. Ilyenkor kisebb, mint egy csepp az óceánban. Mit számít tehát, hogy egy lány – Angela Miller – mihez kezd az életével?

Angie átlagosnak és láthatatlannak tartja magát: szereti a történelmet és a természettudományokat (különösen a biológiát), szeret gyorsan és sokat futni, szereti a sajtos melegszendvicset, aminek a szélei égettek, a focit, a szójatejszínes kávét, a bakelitlemezeket, szeret full hangerőn hip-hopot hallgatni a fülhallgatóján; ilyen és ehhez hasonló, mindig beváló, ámde közhelyes listákat készít arra az esetre, ha jellemeznie kell „önmagát”, bármit is jelentsen az. A lelke mélyén hullámzó érzelmeket, amelyek gyakran kiáradással fenyegetnek, mindeddig mederben tudta tartani. De mától minden megváltozik.

Angie most a kezében tartja a szülei fotóját, miközben Janet Jacksontól az I Get Lonelyt hallgatja a walkmanen, amit két dollár kilencvenkilenc centért vett egy Goodwillben. A dal egy válogatáskazettáról szól, amelyre megfakult kék tintával ezt írták: „Miss Mari Macknek szeretettel: James”. A kora reggel még kellemes napfény mostanra égetővé és áthatóvá vált, így Angie a tornác árnyasabb részére menekült. A meleg levegőben nyárfaszöszök szállnak, aztán összegyűlnek a vízlevezető árkokban, mintha nyári hó esett volna. Vele szemben, a táskában pólók, zoknik, fehérnemű, a két kedvenc ruhája szépen összehajtogatva, valamint a barna boríték a mamája fiókjából és egy lista a Justin Bell nevű huszonnégy–harmincöt éves vagy ismeretlen korú személyekről, akik Los Angelesben vagy a környékén élnek. Marilyn nem egészen egy órája indult el dolgozni. Mire hazajön, a lánya már nem lesz itt.

Angie azóta élt ebben a házban a mamájával, hogy ötödikes korában Marilyn eljött érte az iskolába, és azt mondta, van számára egy meglepetése.

– Mi az? – kérdezte Angie, amikor egyetlen szokásos ajándék sem került elő: Milky Way, medve alakú gumicukor, mesekönyv vagy színesceruza-készlet.

– Majd meglátod! – válaszolt a mamája. – A világ legjobb meglepetése!

Ráhajtott az autópályára, aztán letért róla, és végigmentek Albuquerque óvárosán, ahol korábban csak akkor jártak, ha Angie szeretett volna a Természettudományi Múzeumba menni. Vajon oda tartanak most is? De a mamája most hatalmas nyárfákkal szegélyezett utcákon kanyargott, ahol repkénnyel befuttatott házak álltak. Aztán amikor a városrész szélére értek, és a házak kezdtek kisebbek lenni – apró kockaházak szépen gondozott kertekkel –, leparkolt egy felhajtón. Alacsony, zömök ház volt, kék tetővel.

Angie a mamájára nézett.

– Gyere! – sürgette Marilyn, lányos izgalommal a hangjában.

Angie követte a bejárathoz, miközben a mamája a kulcscsomóját keresgélte. Kinek a háza ez?

Amikor kattant a zár, Marilyn így szólt Angie-hez: – Menj csak be! A miénk!

Angie még csak tízéves volt, de megértette, hogy az édesanyja megadta a lányának azt, ami neki magának sosem volt: egy házat, amelyben felnőhet. Együtt festették ki: a nappalit kékre, a konyhát sárgára, Angie szobáját tengerzöldre.

Angie szerette a vastag falakat, amelyek nyáron is hűvösek maradtak, a lekerekített boltíveket, az öreg, kasmírmintás díványt, amelyen Marilynnel üldögéltek hétvégén és romantikus komédiákat néztek, miközben parmezános popcornt vagy kólás jégkrémet ettek.

Kiskorában Angie meg volt győződve róla, hogy az ő mamája olyan, akire minden gyerek féltékeny lehet – ő csomagolta a legjobb uzsonnát: nagy gonddal készített, háromszögre vágott szendvicseket, és ő sütötte a legjobb brownie-t a sütivásárra. Reggel, ha Angie nem akart kimászni az ágyból, ezerrel nyomatta neki a Dancing in the Streetet, és nevetve, pizsamában táncolták körbe a lakást. Minden ünnepre feldíszítette a házat, beleértve az újévet és a halloweent is. Július negyedikén piros-fehér-kék mázas muffinokat sütött, és hot-dogot, serpenyőben. Vett csillagszórót, és amikor besötétedett, ő meg Angie kiálltak a kertbe, és a szikrázó pálcikákkal a levegőbe írták a nevüket. Kiskorában nem is tűnt furcsának, hogy csak ketten vannak.  És az sem, hogy nem jártak a szomszédok kerti partijaira, és amikor a mamája letette egy barátja házánál, sosem ment be vele, hogy barátkozzon az anyukákkal, akik gyakran eléggé lekezelően beszéltek vele. És amikor a szülők buliját rendezték az általánosban, messze az ő mamája volt a legfiatalabb, s bár Angie észrevette, hogy néhány apuka kedvesen beszédbe elegyedett volna vele, ő elfordult, és Angie-t kereste a szemével. És amikor Marilyn végleg szakított Mannyvel – ő volt az első (és utolsó) férfi, aki eljött hozzájuk vacsorára –, Angie elfogadta a veszteséget.

Egészen kicsi kora óta Marilyn mindig azt mondta neki, hogy Angie az ő szépsége, napsugara, az élete értelme. Az ő drága kisangyala. De néha, amikor Angie épp színezett, vagy nézte a tévét, látta, hogy csak bámul kifelé az ablakon, és könnyek folynak az arcán.

Amikor Sam dzsipje befordul a sarkon, és beáll a ház elé, Angie leállítja a walkmant, és kiveszi a füléből a fülhallgatót. Arra gondol, hogy a mamája hazajön este az üres házba, és ettől majdnem visszakozik. De aztán mégis fölkapja a táskáját, és elindul a dzsip felé.

Sam gyűrött fehér pólót visel, és térdig levágott szárú melegítőalsót, ami lóg vékony, inas testén, a fején pilóta-napszemüveg. A haja kócos, mint mindig.

– Helló – mondja neki Angie, és azt kívánja, bár látná a szemét.

Sam csak bólint, kiveszi a lány kezéből a csomagját, és berakja a hátsó ülésre. Angie beül az autóba, amelyben enyhe marihuána és több hétre elegendő burrito-szendvics szaga terjeng. A kilencvenes évekbeli Cherokee, amelyet Sam Mabelnek nevezett el, durrogó hangot ad ki, ahogy elindul.

Miközben lefelé gurulnak Angie-ék utcáján, Sam egy szót sem szól, csak föltekeri a zenét. Angie hátranéz az egyre távolodó házra, aztán a lányra pillant, aki a fotón az apja mellett áll. Arra a lányra, aki éjszakánként lehúzott ablakkal, felhangosított zenével robogott a parton, beszívva a tenger illatát, aki érezte a szabadság erejét, ahogy a levegő a tüdejébe áramlott, és aki előtt ott állt az új élet ígérete. Aki tudta, hogy a szerelem közelebb hozza a világot, és elérhetővé tesz mindent. Legalábbis Angie így képzeli.

Marilyn ma tizenhét éves. Nézi az autó ablakában a saját tükörképét, amely összemosódik egy zörgő üvegekkel teli bevásárlókocsit toló asszony és a sarkon álló férfi képével, akinek Aranyat veszek készpénzért tábla lóg a nyakában. Elhajtanak egy ARCO benzinkút előtt, ahol egy csapat fordított baseballsapkát viselő fiú épp szivart és üdítőket vásárolt. Marilyn combja az üléshez ragad, és érzi, hogy a hajtövénél kiserked az izzadság. A klasszikus nyár végi Los Angeles-i kánikula most éri el a tetőpontját. Legalább negyven fok van odakint, és a dobozokkal megrakott, nyolcvanas évekbeli Buickban nincs légkondicionálás.

– Nem tart sokáig – győzködi az anyja, Sylvie. – Aztán pihenhetsz. Néhány hét múlva lesz a válogatás az LA Talentnél.

Marilyn bólint, de nem néz az anyjára.

A múltkori válogatás (amikor egy négytagú család egyik tagját kellett játszania, akik elmennek televíziót vásárolni) katasztrofális volt. Tisztában volt a téttel, ezért egész délelőtt, miközben a többi lánnyal együtt várakozott, szorított a mellkasa és liftezett a gyomra. Próbált a könyvére koncentrálni – The White Album volt Joan Didiontól –, de elakadt az első bekezdésnél, képtelen volt figyelni, az első mondatot olvasta újra meg újra: Történeteket mesélünk magunknak, hogy élni tudjunk. Amikor a kamerák elé kellett állnia, úgy érezte, nem kap levegőt.

Amikor az anyja érte jött, Marilyn hallgatott a pánikról, a szédülésről, arról, hogy a casting-asszisztens hozott neki egy pohár vizet, és „te jó ég” pillantást vetett a rendezőre. Elviselte Sylvie mélységes csalódást kifejező tekintetét, amikor egy héttel később épp fagyasztott készételből álló vacsorájukat költötték, és megkapták a hírt, hogy Marilynt már megint nem választották be. Sylvie letette a telefont, és kibámult az ablakon a medencére meg a műanyag nyugágyakra, Marilyn pedig egy fonnyadt brokkolit rakosgatott ide-oda a tányérján.

Hosszadalmas csend után Sylvie töltött magának egy harmadik pohár fehérbort, és Marilynhez fordult.

– Ez egy eldugott lyuk. Arra gondoltam, el kéne költöznünk Hollywood környékére, hogy közelebb legyünk a tűzhöz – mondta erőltetett vidámsággal. – Ki tudja, talán összefutsz egy castingvezetővel a sarki közértben. – Mintha nem azért menekülnének el innen, mert hónapok óta nem fizettek lakbért.

Marilyn tudja, az anyja simán megengedné, hogy a fenekét mutogassa (mint a farmernadrágot reklámozó lány az autópálya melletti plakáton), ha az annyi pénzt hozna, hogy vehetnének belőle egy napfényes új házat a város fölött és minden fölött, ott, ahol Sylvie szerint a helyük volt. Őszerinte a boldogság csak karnyújtásnyira van; néhány lépést kell csak tenniük, és beléphetnek a forgóajtón a szebb jövőbe.

Gyerekként Marilyn még hitt az anyja álmaiban egy jobb életről, de mostanra teljes mértékben feladta, hogy belépjen azon a bizonyos ajtón, amely csak Sylvie álmaiban létezik. Erősen kapaszkodott a gondolatba, hogy egy év múlva tizennyolc lesz, egyetemre megy, és a saját életét fogja élni. Úgy látta a jövőt, mint apró gyémántként ragyogó fényt az alagút végén; megtanulta, hogy erre koncentráljon, hogy efelé törekedjen, és észben tartsa ezt a kis gyémántot.

Egy autó rádudál Sylvie-re, aki feltartotta a forgalmat, hogy beforduljon balra, a Washington körútra. Marilyn nézi a napégette utcákat, beszívja a sülő hús szagát, ami egy tacoárus kocsijából jön és elkeveredik az óceán enyhe illatával, és megbámulja a fénylő bougainvilleákat, amelyek egy kerítés mellett nőnek.

Sylvie, a dudálással mit sem törődve, behajt a South Gramercy térre. Marilyn nagy nehezen ráismer az utcára, ahol rozzant társasházak állnak. „Alacsony kaució” – hirdeti egy tábla. Észrevesz egy piros virágosládát, amely az egyik ablakból lóg, és egy szárítókötelet, amelyen zászlókként lengedeznek a ruhák. Egy férfi áll a ház falának támaszkodva, és cigarettázik.

– Marilyn, nézd! Innen látni lehet a feliratot! – Az autó kicsúszik az út közepére, ahogy Sylvie megfordul, és rámutat a távoli hegyen a fehér betűkre: H-O-L-L-Y-W-O-O-D, amelyek hősiesen dacolnak a nyári hőség okozta szmogréteggel.

– Mmmm – Marilyn igyekszik nem gondolni a mellkasában növekvő szorongásra, ahogy folytatják az utat és megállnak az 1814. szám előtt. A hámló, rózsaszín vakolatú, kétszintes duplex a sarkon áll, elhanyagolt udvarán néhány narancsfa kornyadozik.

Laurin Hill hangja szól a földszinti lakás rádiójából: How you gonna win… Sylvie lehajol, hogy kivegye a kulcsot a lábtörlő alól; festett szőke hajának tincsei ernyedten lógnak a hőségben, és sápadt arcára tapadnak. Amint belépnek, Marilynt visszarepíti az időben az ismerős szag: szivar, légfrissítő és sült hús fura keveréke.

A nappaliban összevissza állnak a bútorok: a heverő a falhoz képest ferdén, rá merőlegesen a dohányzóasztal, amelyen egy cukorkásüvegben üres karamelláspapírok zsúfolódnak. A késő délutáni nap beárad a rácsos ablakon, fényfoltokat vetítve a bozontos szőnyegre.

Egy ideig csak állnak ott mindketten.

– Hát, nem is olyan rossz – erőltet magára egy mosolyt Sylvie. Marilyn azt kívánja, bár ügyesebb lenne. Ha csak egy reklámba bekerülne, nem kéne itt lakniuk.

Az aprócska hálóban, amely valamikor az övé volt, és most ismét az, Marilyn kinyitja az ablakot, és beengedi a forró levegőt. Már öt óra múlt, de a hőség nem enyhül. Kinéz a hullámzó lombú, ösztövér pálmafákra a távolban. Úgy képzeli, olyanok, mint a szétszóródott katonák: a legutolsók még a csatatéren állnak. Két, egymással szemben álló L-betűt formál az ujjaival a szeme előtt – egy fotó keretét. Egy pislantással – egy képzeletbeli kattintással – lefagyasztja a képet az agyában.

– Olyan szép vagy! – Sylvie hangjától összerezzen. Az anyja felé fordul, aki a küszöbről nézi, miközben odalent a rádióban reklámra váltanak, és arról győzködik az embereket, hogy duplázd meg az örömödet, duplázd meg a szórakozásodat. Marilyn hirtelen úgy érzi, mindjárt összeesik, annyira ki van merülve.

Ahogy Sylvie kinyújtja felé a karját, hogy átölelje, Marilynnek eszébe jut az a tíz évvel ezelőtti nap, amikor elköltöztek innen abba az Orange megyei vadiúj lakásba, amit most hagytak el. Sylvie imádta a medencét és a patyolattiszta padlószőnyeget, Marilyn viszont legjobban a levegő illatát szerette, ami semmihez sem hasonlított. A hálószobában pakolgatta a ruháit az új, rózsaszín szekrényébe, amikor hallotta, hogy anyja az ő nevét kiáltja.

Berohant a nappaliba, ahol Sylvie könnyek között nézte a TV képernyőjét, amelyen Marilyn épp kinyitotta egy „Én kicsi pónim” feliratú doboz tetejét, és „Ó, egy meglepetés!” felkiáltással előhúzott belőle egy csilivili karkötőt, aztán cuppanós csókot nyomott Twilight Sparkle buksijára. Marilynből a saját látványa furcsa érzést váltott ki – ez nem ő ott, ugye? Nem igazán. Nem. Szeretett volna minél messzebb kerülni a képernyőtől, de amikor Sylvie magához húzta és áhítatosan a fülébe súgta: – Olyan gyönyörű vagy, édes kicsi lányom. Szerepelsz a tévében –, nem tudott nem örülni az anyja büszkeségének.

Marilyn most ismét az anyja karjaiban van, és beborítja a parfümillat – talán Calvin Klein Eternityje?  Sylvie parfümjei az illatminták széles spektrumát képviselik a Macy’s pultjairól, ahol naphosszat arról győzködi a vevőket, hogy egy üveg Chaneltől vagy Burberrytől pont olyan nő lehet belőlük, amilyen mindig is szerettek volna lenni.

– Minden megoldódik, majd meglátod – mondja Sylvie, inkább saját magának. Olyan hirtelen engedi el a lányát, amilyen hirtelenséggel átölelte.– Pakoljunk ki gyorsan, hogy legyen időnk a szülinapi vacsorára.

Marilyn érzi, hogy az anyja legalább olyan keményen tartja magát, mint ő, hogy ne boruljon ki.

– Szuper – feleli, és megpuszilja Sylvie-t.

Sokáig tart, míg az összes dobozt felcipelik a lépcsőn. Lassacskán lemegy a nap, a Buick kétharmada már üres, kettejükről pedig szakad a víz, ahogy a legnehezebb dobozzal küzdenek, amelyben Marilyn könyvei vannak.

Ahogy Marilyn égő fájdalommal a karjában feltámolyog a lépcsőn, észrevesz egy magas, széles vállú, sötét bőrű, lehajtott fejű fiút, amint átvág az utcán, és feléjük tart. Marilyn kifújja a haját az arcából, és sajnálja, hogy tele a keze, mert szeretne képzeletbeli fotót csinálni róla, amikor egy jakarandafa alá lép, és beletapos a vízlevezetőben összegyűlt lila sziromtócsába.

Miközben a fiú gyorsan halad a házuk felé, Marilyn megállapítja, hogy nem lehet sokkal idősebb nála: bár testileg felnőttnek tűnik, tágra nyílt szeme egy gyereké. Kosárlabdás sort van rajta, tornacipő, és a mellkasán izzadságfoltos fehér póló. Bal karját tetoválások borítják.

– Marilyn! Figyelj már oda! Nem kalandozhatsz el, amikor épp a te tégláidat cipeljük! – szól rá Sylvie. A fiú nyilván meghallotta a zajt, és ránéz Marilynre, aki őt bámulja, miközben küzd a súlyos dobozzal, és háttal lép egyet fölfelé a lépcsőn.

A fiú először félrenéz, de aztán elindul feléjük.

– Segíthetek? – A hangja egészen más, mint amilyennek gondolta volna. Puhább, félénkebb. Passzol a nyáresti ég szelíd kékjéhez.

– Te jó ég, hát persze! Milyen kedves! Valaki küldött nekünk egy angyalt. – Sylvie azonnal leteszi a dobozt; nem az a típus, aki visszautasítja mások segítségét.– Sylvie vagyok, ő pedig a lányom, Marilyn. Ma van a születésnapja.

Marilyn örül, hogy az erőfeszítéstől amúgy is kipirult az arca, és elrejti a zavarát.

– Boldog születésnapot – mondja a fiú egyszerűen. Marilyn érzi, ahogy sugárzik a testéből a meleg.

– Köszönöm.  – A lány tekintete felfelé száll, a rózsaszín felhők háttere előtt repkedő sirályokra. Próbál nem ránézni a fiú izmos felsőtestére tapadó pólójára.

– És ön? – kérdezi Sylvie.

– James.

– Jó tudni, hogy van egy deltás legény a házban.

– Most költöznek be?

– Igen, igen. A lányom színésznő, ezért úgy gondoltuk, jobb, ha közelebb lakunk Hollywoodhoz.

Marilyn tudja, milyen ostobán hangzik ez az egész: nyilvánvaló, hogy ő nem igazi színésznő, mert akkor minek költöztek volna ide? De James csak bólint, és fölemeli a dobozt; a teste olyan közel van az övéhez, hogy egy pillanatra szinte érzi a bőre illatát. Bár Marilyn hallja, hogy a fiú nehezebben veszi a levegőt, az arca semmiféle erőfeszítést nem mutat, amikor becipeli a dobozt a lakásba.

– Van még néhány doboz a kocsiban, nem lenne gond, ha azokat is… – Sylvie inkább kijelenti, mintsem kérdezi. Marilynnek megrándul az arca.

– Persze – feleli James, és ő nem tudja eldönteni, vajon a fiú bosszankodik-e.

Sylvie odabent marad, és látványosan elkezd kipakolni, de Marilyn a könnyebb dobozokkal követi Jamest le és föl a lépcsőn, hogy kivegye a részét a munkából. A fiú minden körnél lehagyja, és nem néz a szemébe.

Amikor befejezik, Sylvie ismét megköszöni Jamesnek, Marilyn pedig lekíséri, hogy bezárja az autót. Az ég egyre sötétebb, és a nappali hőség helyébe a sivatagi éjszaka hűvöse lép. Marilyn megborzong izzadságtól nedves ruhájában.

A lépcső aljában a fiú váratlanul megkérdezi: – Szóval hány éves is vagy?

Marilyn először zavarba jön, de aztán eszébe jut a születésnapja. – Tizenhét.

A fiú bólint. – Én is.

Marilyn lenéz a szétszórt szeméttel tarkított járdára: egy kólásüveg, egy összenyomott sörösdoboz, egy Carl’s Jr. burgeres zacskó. Carl’s Jr. volt az utolsó reklám, amiben szerepelt, öt évvel azelőtt. A fizetési csekkek nem tartanak örökké.

– Honnan jöttetek?

– Orange megyéből. Most újra a nagybátyámmal fogunk lakni. Itt éltünk, amikor először jöttünk LA-be.

– Színésznő vagy?

– Nem, nem igazán. Anyám azt szeretné. Ősrégen játszottam néhány reklámfilmben… ez a mániája. De olyan sokáig ráhagytam, hogy már bebeszélte magának.

– Aha, értem. Olyannak kell lenned, amilyennek a szeretteid akarják. És az sajnos nem mindig te vagy.

Marilyn bólint. Érzi az illatokon, hogy valahol vacsorát főznek, hallja, ahogy a távolban megszólal egy sziréna.

– Még egyszer köszönöm, hogy segítettél.

– Nincs mit.

Marilyn rámosolyog a fiúra, aki most először néz egyenesen rá.

– Később találkozunk – mondja.

Miközben nézi, ahogy James eltűnik az új otthonuk alatt lévő lakásban, a bőre bizseregni kezd, az érzékei hátborzongatóan kiélesednek. A South Gramercy 1814. hirtelen megszépül.

Marilyn nagybátyja nem tűnik túl boldognak, amikor egy óra múlva hazaérve ott találja az unokahúgát, amint edényeket pakol ki, miközben Sylvie épp telefonon beszél a Domino’s Pizzával. Woody nyúlánk férfi, lófarokba fogott hosszú, őszülő hajjal, és lapos hassal.

– Helló, hölgyek! – mondja szárazon. – Isten hozott újra itt.

Sylvie leteszi a telefont, és felé fordul: – Köszönjük, hogy befogadsz – fuvolázza legédeskésebb hangján.

– Elvégre a bátyám felesége voltál – jegyzi meg szórakozottan a férfi.

Sylvie elég jól leplezi, hogy megrándul az arca, de Marilyn észreveszi. Woody mentségére legyen mondva, átengedte a szobáját Sylvie-nek, és a kanapén fog aludni. Marilyn egykori szobájában főleg dobozokat tartott, amelyek most az előszobában tornyosulnak.

– Ahogy megbeszéltük – folytatja gyorsan Sylvie –, csak egy rövid időre. Addig is remek háziasszonyok leszünk. Tip-top lesz minden, semmivel sem kell törődnöd.

– Szeretem a rakott krumplidat – kacsint rá Woody.

– Holnap csinálok neked. De ma estére pizzát rendeltem. Tudod, ma tizenhét éves az unokahúgod – vágja rá gyorsan Sylvie.

Woody szemügyre veszi Marilynt. Amióta elköltöztek innen, talán ha egy fél tucatszor találkoztak: utoljára tavalyelőtt karácsonykor, amikor a nagybátyja totál részegen érkezett, és kinyúlt a kanapén.

– Hát igen – mondja –, valóban megnőttel, amióta itt laktatok. Sőt, amióta utoljára láttalak. Megdobnál egy sörrel, kicsim?

Marilyn odalép a hűtőhöz, kivesz egy Miller Lightot, és a jéghideg üveget az arcához szorítja. Úgy érzi, tüzel a teste – odakint már lehűlt a levegő, de Woody lakásában bennrekedt a nappali hőség.

–  Vegyél magadnak is egyet, ha akarsz, elvégre szülinapod van – mondja a nagybátyja.

Marilyn nem akar.

Amikor megérkezik a pizza, Sylvie ragaszkodik hozzá, hogy szúrjanak bele gyertyákat, amiket az egyik dobozból halászott ki. Marilyn a lángok fölé hajol, amelyektől rózsaszín viasz kezd csöpögni a sajtra. Azt kívánom, hogy egy év múlva ilyenkor nagyon messze legyek innen, egy New York-i egyetemen, és élhessem a magam életét… De amikor lehunyja a szemét, hogy elfújja a gyertyákat, James képe jelenik meg a szemhéja mögött, és úgy húzza magával, akár egy tengeráramlás.

Marilyn ébren fekszik a nyikorgós heverőn az elnyűtt Én kicsi pónimos ágyneműben, amit évekkel ezelőtt vett neki az anyja. Az ablakon beszélgetés hangjai szűrődnek be. Marilyn úgy véli, hogy az egyik Jamesé, a másik meg egy kisgyerek hangja. Hegyezi a fülét, de túl halkan beszélnek, így csak szavakat tud kivenni: Nagyi… cipő… suli… megígérem… És elfojtott nevetés.

A csöndes beszélgetés folytatódik, miközben Marilyn egyedül van az üres szobában, ahol annak idején első álmatlan éjszakáit töltötte. Felnéz a mennyezet ismerős mintázatára, miközben egy helikopter köröz a ház fölött.

Aztán néhány perccel később megszólal a zene. Felismeri a dallamot és a kellemes hangot, amely beszáll hozzá az éjszakából: Try me, try me… Elképzeli, hogy James hallgatja a zenét az ágyában, és a hang láthatatlan hidat képez kettejük között. Végül belesodródik az álomba, az ő dalával a fülében.

Marilyn izzadtan ébred; a kora reggeli fény beárad az ablakon. Odakint egy fagylaltoskocsiból megállás nélkül szól a szignál. Végignéz az ágy körül szétszórt dobozokon, és összeszorul a gyomra. Mély levegőt vesz, felemeli a kezét, hogy keretbe foglalja élete szemétdombját, pislog egyet, és már kész is a fotó.

Múlt évben fedezte fel magában a fotográfia iránti érdeklődést, amikor csatlakozott a gimnáziumi évkönyv készítőihez, leginkább azért, hogy a főiskolai jelentkezési lapon fel tudjon mutatni valami értelmes hobbit. De ahelyett, hogy egyszerűen lefényképezte volna a diáktársait, hamarosan már minden adandó alkalommal használta az iskola 35mm-es gépét – megörökítette, ahogy egy kissrác kiszabadítja magát apja öleléséből, ahogy egy lány a füle mögé tűz egy fehér napvirágot, ahogy egy repülő fehér csíkot húz a halványkék égen, ahogy Sylvie a kerti medence mellett ül egy nyugágyon, és a lábkörmét lakkozza. Amikor Marilyn belenézett a lencsébe, a környezete egyből érdekessé vált. Megőrizendővé. Járni kezdett a könyvtárba, hogy fotóalbumokat nézegessen, és tanulmányozza Robert Frank, Carrie Mae Weems, Sally Mann, Gordon Parks munkáit. Rájött, hogy mindenből művészetet lehet csinálni, ha jó pillanatban kattintasz. Év végén persze vissza kellett adni a gépet. Kamera híján rászokott, hogy fejben készítsen fotókat – hogy megörökítse a körülötte lévő világhoz fűződő kapcsolatát.

Amikor Marilyn kilép a szobájából, Woody meztelen felsőtesttel, szivarral a szájában ül egy ócska számítógép előtt, amelynek képernyőjén a Planet Poker felirat alatt zöld kártyaasztal látható, animált játékosokkal.

– ’reggelt – üdvözli a nagybátyját.

Woody köhint egyet. – Drágám – feleli, némi éllel a hangjában –, tűnj el, amikor játszom. Különben nem tudok koncentrálni.

– Oké… – mondaná Marilyn, de a nagybátyja arckifejezése láttán jobbnak látja hallgatni.

Amióta az eszét tudja, Woody mindig kártyán kereste a pénzét, de láthatólag most már az online pókerre is kiterjedt a „munkája”. Marilyn anyja mesélte egyszer, hogy amikor a nagybátyja először költözött LA-be, a Ford-gyárban kapott munkát, de miután a gyár bezárt, Woody full-time szerencsejátékossá vált, és azt remélte, ő lesz a következő Amarillo Slim – a Póker Világturné győztese, aki talk show-kban szerepelt, és az egész országot lenyűgözte vontatott, texasi tájszólásával.

Marilyn zsebre teszi a húszdollárost, amit az anyja csúsztatott be az ajtó alatt a vacsora hozzávalóit tartalmazó bevásárlólistával. Kilép a házból, hálásan a bőrét meglegyintő legkisebb szellőért is. A forró levegőben hervadt virágok illata és kipufogószag keveredik. Fogalma sincs, merre lehet a legközelebbi élelmiszerbolt, így vaktában elindul, s végül talál egy bodegát, ahol megveszi a vacsorának valót, valamit magának reggelire egy kólát és egy banánt. Mire egy órával később hazaérkezik, izzad és ragad mindenütt. Amikor átvág az úttesten a házuk felé, James kigombolt ingben kilép az ajtón, kezében egy kolibrietetővel. Ahogy felakasztja a falra egy ablak mellé, Marilyn észreveszi a bal válla hátulján egy madár alakú tetoválás sötét vonalait. Gondolkodás nélkül leteszi a nehéz papírzsákokat, és fölemeli a kezét, hogy keretet formáljon a V-alakú hátnak és az árnyékmadárnak a vállon, miközben nem sokkal fölötte egy hús-vér kolibri köröz kissé bizonytalanul. Amint a fiú megfordul és láthatóvá válik a szeme, Marilyn megnyomja a képzeletbeli fényképezőgép kioldóját.

Néhány másodperc kell hozzá, hogy visszatérjen a valóságba, és rájöjjön, milyen furán festhet a járda szélén, amint Jamest bámulja, téglalapot formázó ujjakkal. Gyorsan int egyet a fiú felé, aki kissé megdöbbenve viszonozza az üdvözlést. A tekintetétől Marilyn meztelennek érzi magát – mintha a fiú egyetlen pillantással félre tudná söpörni a rárakódott védelmi rétegeket.

Ahogy James megfordul és visszamegy a házba, az addig odafent röpdöső kolibri apró, törékeny szárnyaival csapkodva leszáll az etetőre.

Marilyn lábujjhegyen elsurran Woody mögött – aki ugyanolyan pózban ül, ahogy otthagyta –, és az egész napot pakolással meg takarítással tölti. Továbbra is James képével a szemhéja mögött letörli a port az ablakpárkányokról, felmossa a padlót. Kisúrolja a fürdőszobát fertőtlenítővel, és furcsamód megnyugtatja a tisztaság vegyszeres illata, ami elnyomja a ház egyéb kipárolgásait. Anyja holmiját fiókokba pakolja, azután hozzálát a saját cuccai kirámolásához. Szép, egyenes sorokba rakja a könyveit a fal mentén, és felragasztja a fotóit – a kedvenceit, amelyeket a könyvtár fénymásolóján sokszorosított.

Az utolsó doboz aljáról kihúz egy csapzott sörényű plüssoroszlánt, mancsában piros szívvel, amely most már csak egy cérnaszálon fityeg. Bár nem emlékszik rá, mikor kapta, de Rettenthetetlen (így nevezte el jó régen) az apja ajándéka volt. Mint már oly sokszor, most is megpróbálja maga elé képzelni az arcát, és szokatlan szédülés fogja el. Képtelen szemből látni őt; olyan, mint egy forgó kaleidoszkóp, vagy mint egy távolodó hajó a tengeren. A régebbi emlékei mind ilyenek: ködösek és lebegőek, mintha a gyerekkora nem is az övé lett volna.

Ha az apja halálára gondol, csak Sylvie kiáltásait hallja. Szívrohamot kapott a munkahelyén. A következő hetekből – vagy talán hónapokból, már nem tudja – a mindig bekapcsolt televízió hangjára emlékszik, Sylvie Salem Lights parfümének illatára, ami átjárta a kis amarillo-i lakást, arra, hogy sok mindenüket eladták a garázsvásáron, és a szomszédok kényszeredett mosolyára, amikor jöttek elbúcsúzni tőlük.  Arra a tompa félelemre, ami a mellkasába fészkelt, amikor kinézett az autó ablakán a naptól kiszikkadt, szélesen elterülő sivatagos tájra, a határtalan vidékre. Az utazás második napján elaludt a dobozok mellett, és éjjel arra ébredt, hogy egy sötét úton kaptatnak fölfelé, és a távolban tengernyi, elszórt fény villódzik. Félálmában egy percre azt hitte, hogy a csillagokat látja. Talán felborultak? Vagy az ég leesett a földre? Aztán az anyja megragadta a kezét. – Nézd, drágám. Megérkeztünk. Az Angyalok Városába.

Sylvie hozzálát a vacsorakészítéshez – a Woody által annyira szeretett rakott krumplihoz –, aztán egyszerre Marilynhez fordul, aki az asztalnál ülve krumplit pucol. – Elfelejtetted a tejet!

– Nem volt a listán – mondja Marilyn határozottan, mert kétszer is összevetette a listát és a vásárolt holmit.

– De igen. Most mi legyen? Woody minden percben itthon lehet.

– Hozhatok – ajánlja fel Marilyn, bár nem tetszik neki, hogy igazságtalanul elmarasztalják.

– Arra már nincs idő. Legalább fél óráig tartana. Menj, és kérdezd meg a lenti fiútól, tudod, aki segített nekünk a dobozokkal.

Marilyn eléggé zavarban van, hogy be kell kopognia, és tejet kell kérnie Jamestől, de tudja, az anyja attól tart, hogy Woody túl sok pohárral ivott meg kaszinóbeli „műszakja” közben, és a nyugalom érdekében szükség van a megígért rakott krumplira.

Kilép a párás alkonyatba, és leszalad a lépcsőn. Ahogy ott áll az ajtó előtt, nem messze a kolibrietetőtől, és bekopog, meglepi, hogy a szíve mekkora erővel veri a mellkasát.

Néhány pillanattal később egy fiú nyit ajtót. Úgy tizenegy éves lehet – épp a serdülőkor határán, amelyet még nem lépett át. Az arca szinte tökéletes mása Jamesének, csak nem olyan zárkózott, és van még rajta némi „bébiháj”.

– Mi a helyzet?

– Helló. Marilyn vagyok. Most költöztünk be fölétek.

– Tudom. A bátyám mondta.

– Ó! – A szíve kétszer olyan gyorsan ver. Vajon mit mondhatott pontosan James? Annyit biztos, hogy az öccse felismerje őt.

– Azzal a fura öreg szivarral laktok.

– Khm, igen. A nagybátyám.

– Justin? Ki jött?  – szólal meg egy mély férfihang odabentről.

– Az a lány! – Justin megfogja Marilyn kezét, és behúzza magával a lakásba.

Egy hetven évhez közeli idős férfi ül a kanapén és Jeopardyt[1] néz. Magas termetű és széles vállú, a feje kopasz, a mosolya barátságos. Marilyn úgy véli, a nagypapájuk lehet.

– Jó estét, Marilyn vagyok. Most költöztünk be odafentre? – Valamiért úgy hangsúlyozza a mondatot, mintha kérdés lenne.

A férfi bólint: – Alan Bell.

– James, itt a lány! – kiáltja Justin. Elengedi Marilyn kezét, és ott hagyja a nappali közepén, ahová vacsora illata száll be. A színes bútorok ugyan agyonhasználtak, mégis barátságos, otthonos benyomást keltenek. A Woodynál oly ronda hepehupás falak itt alig látszanak ki a sok családi fénykép, agyag gyerekkéz-nyomok és szépen elrendezett festmények alól.

Alan várakozón néz a lányra.

– Jameshez jött?

– Nem… csak… ööö… elfelejtettem ma tejet venni, és a mamámnak kellene a vacsorához, csak másfél csészényi. Esetleg önöknek van kölcsönbe?

– Persze – feleli Alan, miközben James is előbukkan. A tekintetétől Marilyn úgy érzi magát, mint egy betolakodó.

– James, adj neki egy pohár tejet – utasítja a nagyapja. Egy bolyhos rózsaszín papucsot és hozzá illő rózsaszín pongyolát viselő nő csoszog be a szomszéd szobából; szemét nevetőráncok környékezik, a keze csupa liszt.

– Ő ki? – kérdezi. Marilynt meglepi, hogy olyan a hangja, akár egy fiatal lányé: lágy és magas.

– Marilyn – feleli James. – Csak tejért jött.

– Csinos lány vagy, ne hagyd, hogy elcsavarja a fejed! – mondja a nő kuncogva, ahogy James eltűnik a szomszéd szobában. Lehet, hogy hallotta, amit a nagyanyja mondott, de nem reagál rá. – Rose vagyok – mutatkozik be a nő, aztán rászól Justinra, hogy terítse meg az asztalt, Alan pedig a televíziónak mondja: – Gin!

Marilyn megfordul, hogy lássa a kérdést a képernyőn: Ihatsz ilyen italt, miközben az ugyanilyen nevű kártyajátékot játszod. Amikor egy szemüveges játékos is kimondja a jó választ, Alan a tenyerével csapkodja a térdét.

Marilyn mellkasát a vágyódás forró hulláma járja át. A vágyódás egy ilyen család után, amelyben nevetnek, kiabálnak, együtt megterítik az asztalt, egy család után, amely egy jó illatú helyen él, egy valódi otthonban. Akaratlanul is a falon függő fényképekre siklik a tekintete. Az egyiken James és Justin még kisfiúkként egy piros virágos ruhás, ragyogó mosolyú nő mellett állnak.

James megérkezik a tejjel, és észreveszi, hogy Marilyn a fényképet nézi.

– Tessék.

– Köszönöm.

Ahogy a fiú keze beleütközik az övébe, mintha szikra pattanna. De a fiú nem rá néz, hanem a tévére. A halász az egyik ilyen lényt bezárta egy palackba.

Alan tanácstalan.

– A dzsinn – mondja nyugodtan James.

Marilyn szemügyre veszi a fiú arcát.

– Viszlát! – mondja James.

– Helló – búcsúzik Justin.

– Örülök, hogy találkoztunk – hebegi Marilyn kifelé menet, de James már nyitja is az ajtót, hogy kiengedje.

A kora reggeli nap szinte perzseli a járdát, a kipufogógázszag elkeveredik a szemben lévő fánküzletből szálló friss illattal. Marilyn figyeli a Washington sugárút forgalmát, remélve, hogy mihamarabb megérkezik a busza, s közben a füle mögé simítja frissen szárított haját. Farmert és fehér pólót visel, fekete Converse cipőt, smink nincs rajta – úgy véli, ápolt külseje eléggé szokványos ahhoz, hogy befogadják, és elég egyszerű, hogy ne keltsen feltűnést.

A Woodynál eltöltött egy hét után, bármennyire is tartott tőle, készülődni kezdett az iskolakezdésre. Minden jobbnak tűnt, semhogy ott dekkoljon abban a lakásban. Az idő nagy részében a szobájában ült, és újra- meg újraolvasta a The White Albumot. Miután a múltkori katasztrofális válogatáson beletört a bicskája az első esszébe, nem tudta rávenni magát, hogy visszavigye a könyvet az Orange Megyei Könyvtárba a költözésük előtt, így inkább berakta a bőröndje aljába.

A címadó esszében Joan Didion az élete egy olyan időszakáról beszél, amikor csak úgy élt bele a világba – és bár „megfelelően játszotta a szerepét”, „elkeverte a forgatókönyvet”, és nem értette, hová fut ki a cselekmény. Marilyn érti, mire céloz: ő maga tanul, hogy fölvegyék a főiskolára, eljár bevásárolni, elviszi a mosnivalót az utca végén lévő mosodába – mégis úgy érzi, hogy a láthatatlan fonál, amely eddig a világhoz kötötte, elszakadt; ha egyáltalán létezett valaha.

Amikor belép a Los Angeles Gimnázium udvarára, gyerekek végtelen folyamát látja a bejárat felé áramlani a pázsiton át; a levegő kiabálástól és nevetéstől hangos. Az iskola legalább kétszer akkora, mint az ő régi sulija Orange megyében. Annál jobb, gondolja. Kétezer diák között nem lesz nehéz láthatatlannak maradni.

És valóban így van. Attól a pillanattól kezdve, hogy belép a zsúfolt előtérbe, csak egy a sok közül. Képzeletbeli fotókat készít a tülekedő, vihogó lányokról, akik feszes pólót, rövid sortot vagy buggyos nadrágot viselnek, akik uralják a terepet, a testüket, a jövőjüket. Belemar a féltékenység, de tudja, hogy nincs értelme barátságba keveredni velük. Csak egy évre jött, jövőre már úgysem lesz itt.

Már a régi iskolájában is gyakran támadt olyan érzése, hogy egy láthatatlan fal mögött áll, amely elválasztja a környezetétől. De ott legalább volt pár lány, akikkel együtt lógott, együtt ebédelt, akik elhívták moziba vagy bulizni a tengerpartra. Tiffany Lu volt a legközelebbi társa; összekötötte őket a kölcsönös megszállottságuk, hogy jó egyetemre kerüljenek, csak míg Tiffany a hétvégéit vitaversenyeken és hegedűórákon töltötte, addig Marilyn összes idejét elvették a kudarccal végződő castingok.

Csak egy év, mondja magának újra Marilyn, ahogy végigtülekszik a zsúfolt ebédlőn. Egyetlen ember érdekli: James, de őt egész délelőtt nem látta. Egyik fele legszívesebben kihagyná az ebédet, de Sylvie újabban diétára fogta egy reménybeli casting miatt egy új ügynökségnél, ezért diétás turmixokat készít neki, árgus szemekkel figyeli, hány falatot eszik, majd egy idő után közli Marilynnel „elég volt”, és leszedi a tányérját. Ennek következtében állandóan éhes, ezért ki kell használnia minden étkezést, amikor nincs ott az anyja. Vesz két zacskó csipszet, egy kólát, két szelet pizzát és egy almát. Kivonul zsákmányával az ebédlőből, aztán a főépületben bóklászva benyit néhány üres osztályterembe. A művészeti tárgyak finanszírozását megkurtították (ezt a múlt heti beiratkozáskor nyomozta ki), a fotólaboréval együtt, de Marilyn egy hosszú, üres folyosó végén felfedez egy kis sötétkamrát. Beszívja a levegőben terjengő vegyszerszagot, letelepszik a fal mellé, kipakolja az ebédjét maga elé, és belebámul a piros fénybe.

Evés közben maga elé képzeli a Columbia Egyetem épületeit a prospektusról, amelyet féltve őriz a szótára lapjai között – a pázsiton ülő, könyvek fölé hajoló diákokat, a járdákra lehulló leveleket, a felhőkarcolókat. Elképzeli az embereket, akikkel beszélgetni fog egy New York-i étteremben – művészeket, galériatulajdonosokat, magazinszerkesztőket –, és megvigasztalja a gondolat, hogy ez a mostani pillanat, amikor egy kihalt sötétszobában ül a Los Angeles Gimnáziumban, és az egész korábbi élete eltűnik majd a múlt süllyesztőjében.

Nem lesz többé az Én kicsi pónim-reklámban szereplő kislány, sem a Carls Jr. sajtburger mellett vihogó serdülő. Sem az Orange megyei szűkös lakásban élő tinédzser, és nem kell soha többé hazamennie a lepukkant, koszlott padlószőnyeges helyre, ahol az anyjával és alkoholista nagybátyjával él. Sem az a kisgyerek, akit egy tehetségkutató ügynökségen oktatnak a „castingtechnikákra”, sem a leendő modell, de még az anyja lánya sem. Marilyn úgy képzeli, hogy az igazi lényének kemény és különleges magva a legbelsejében várakozik türelmesen arra, hogy a jövőben szárba szökkenjen.

De addig is még egy évet túl kell élni, és ehhez a mentőcsónak az odalent lakó James. Nézi, ahogy délutánonként a fiú hazajön tengerésznadrágban és halványszínű galléros pólóban – ez csakis egyenruha lehet, vagyis nyilván magániskolába jár. Ám a lány napjait – az órák unalmát, a buszmegállókban való várakozást, a továbbra is letaglózó hőséget, az ágyán hason fekve megcsinált házi feladatokat – a fiú hangjai szakítják meg rendszeresen. Marilyn ráismer a lépteire: a könnyed, de határozott cipőkopogásra, ahogy közeledik, a kulcscsomója jellegzetes csörgésére, ahogy kinyitja a lakás ajtaját, a hanglejtésére, amikor valakit a nevén szólít, a beszélgetésfoszlányokra, amelyeket Justin pajkos nevetése kísér.

Bizonyos reggeleken a fiú leveszi, aztán újra felakasztja a kolibrietetőt, és ezt Marilyn ellenállhatatlanul vonzónak találja. Koraeste tornacipőben és rövidnadrágban megy el otthonról, és egy óra múlva izzadságtól átitatott pólóban tér vissza a halvány izzássá szelídült alkonyi fényben. Marilyn mindennap nézi az ablakon át, ahogy a ház felé tart, egyedül a félhomályban, és amikor kinyitja az ajtót, a lakásból kiszivárog a Jeopardy hangja. De a kedvence az elalvás előtti időszak, amikor a fiú zenéjét besodorja az ablakon az éjszakai levegő. Marilyn úgy képzeli, hogy direkt neki szól a zene; hogy Erykah Badu, 2Pac, Wyclef, Prince hangján James beszél hozzá.

Két hét telik el, mire Marilyn felbátorodik annyira, hogy újabb találkozást eszközöljön ki a fiúval. Anyja durva diétája miatti ködös állapotában, és mert az előző esti dallam még mindig a fülében cseng, végre akcióba lép. Hosszasan várakozik, közben lemegy a nap, és az ég pasztellszínekre vált, amikor James végre kisétál a házból (később, mint általában), Marilyn felpattan, de mire kiér a kapu elé, a fiú már a ház végében jár, és átvált futásra. Mégse futhat utána… Ehelyett továbbmegy a bodegába, és vesz egy kólát, hogy a vércukra kapjon egy löketet. Lassan szürcsöli, élvezi a szénsavas ízt és az alkonyatot. Ahogy hazafelé keresztülvág a parkon, meglátja Jamest, amint fel és le sprintel egy bitumenes útszakaszon, testével szinte hasítja a levegőt, majd lehajol, hogy kifújja magát. Istenem, milyen gyönyörű. Marilyn megáll és nézi.

Végül odakiált neki: – James!

A fiú felemeli a karját, és integet. Marilyn hirtelen elhatározással odafut hozzá.

– Szomjas vagy? – kérdezi.

Hallja a fiú szaggatott lélegzését (és megcsapja a testéből áradó meleg). Odanyújtja a kólát.

– Kösz. – James elveszi. Hátradönti a fejét. Egy hajtásra kiissza. Marilyn látja, ahogy kiugró ádámcsutkája fel-le mozog.

James visszaadja az üveget, ránéz az órájára, és újra futásnak ered.

Marilyn és Sylvie egy hatalmas váróteremben ülnek, akkora bőrfotelokban, hogy szinte elvesznek bennük. A falméretű ablakokon át látni lehet a Sunset Boulevard őrületes forgalmát. Sylvie egy magazint lapozgat, Drew Barrymore-ral a címlapján, akit úgy fotóztak, hogy félmeztelennek látsszon, a képen a következő felirat áll: „A hollywoodi túlélés kulisszatitkai”. Drew Barrymore Marilyn egyik kedvenc színésznője – akkor szerette meg, amikor kislányként látta az E.T-t –, de Sylvie kommentárjairól szívesen lemondana: Tudtad, hogy Drew ajakrúzst használ az arcára pirosító helyett? Pedig azt hittem, ezt a trükköt én találtam ki…  Marilyn pontosan tudja, miért vannak itt, milyen célból jöttek, de egy része mégis úgy érzi, teljesen fölösleges az egész; hogy semmi okuk itt lenni ezekben a fotelokban, ebben a váróteremben, ebben a városban, ezen a bolygón. Látja saját visszatükröződését az ablakon, de nem ismeri fel magát – halványkék szeme körül füstös smink, az ajka sötétbordóra festve, amitől úgy néz ki, mint egy vérvörös seb.

Sylvie bedörzsöli a csuklóját a magazinhoz adott illatmintával, Marilyn pedig küzd a levegőért, annyira szorít a mellkasa, amikor megjelenik egy szűk szoknyás, csücsöri szájú lány, és Marilynt szólítja. A lány felviszi őket a liften, ad nekik egy-egy pohár vizet, és kéri, hogy foglaljanak helyet egy kevésbé impozáns bőrkanapén egy irodában, amely tele van orchideákkal – egész pontosan öt is van belőlük.

– Hű, de menő! – jegyzi meg Sylvie, amikor egyedül maradnak. – Imádom az orchideát! Nekünk is kéne vennünk otthonra, ugye, Mari?

Mivel a kérdés költőinek tűnik, Marilyn csak bólint válasz helyett.

A hely éles ellentétben áll a korábbi, Orange megyei ügynök irodájával, aki Marilyn első reklámját szervezte, ám ahogy kinőtt a gyerekkorból, elvesztette az érdeklődését iránta. Sylvie végül felmondott neki a legutolsó, balul elsült válogatás után. Az ügynök testes, alacsony férfi volt, mindig háromrészes öltönyt viselt, irodája falát 70-es évekbeli falambéria borította, és volt ott egy kasmírmintás sárga kanapé is, amelyre Marilyn soha nem akar leülni a halvány, ámde gyanús foltok miatt. Még mindig fel tudja idézni a férfi átható, szúrós szagát, ami akkor, gyerekként, valamiért a tarajos sülökre emlékeztette; emlékszik, mennyire félt, amikor be kellett lépnie az irodájába, mintha pókok másztak volna a bőre alá, és azt kívánta, bárcsak összegömbölyödhetne olyan védekező labdává, ahogy a gömbászkák szoktak, amikkel játszani szokott a házuk előtti gyepen.

Nemsokára egy láthatóan méregdrága nadrágkosztümöt viselő, fiúsra vágott hajú, festetlen arcú, madárcsontú nő robban be olyan energiával, mintha az ajtót is egy fújással nyitotta volna ki.

– Helló, helló, remélem, nem várakoztattam meg önöket túlságosan! Természetesen Ellen vagyok. – Olyan gyorsan beszél, hogy a szavak összemosódnak: mintha „Természetesen-Ellen” lenne a neve.

Marilyn beletörli izzadó tenyerét a szoknyájába, és kezet nyújt Természetesen-Ellennek. Sylvie automatikusan rákezd a dicshimnuszra a lánya fantasztikus képességeiről, de Természetesen-Ellen gyorsan félbeszakítja, és Marilynhez fordul.

– Inkább te beszélj, drágám, a szándékaidról. Mennyire vagy hajlandó keményen dolgozni?

Marilynnek eszébe jut, hogy Woody szivarbűzére ébred reggelenként, hogy a férfi árgus szemekkel figyeli a konyhában, hallja, ahogy rászól Sylvie-re, hogy takarítsa ki a fürdőszobát – és vesz egy mély lélegzetet, hogy koncentrálni tudjon. Sikerül felemelkednie saját maga fölé, és onnan figyeli, hogyan játssza a szerepét (ami talán menni fog, hiszen mindig tanul, még ha el is keverte a forgatókönyvet, és ha csak improvizál is).

– Olyan keményen vagyok hajlandó dolgozni, amennyire csak szükséges – hallja magát. – És a szándékaim? Szeretnék pénzt keresni.

Természetesen-Ellen fölnevet, de éles hangja ugyanolyan gyorsan el is hal. Szemügyre veszi őt, és néhány másodpercnyi csend után válaszol: – Nos, becsületes lány vagy. Ez tetszik. Láttam a bemutatkozó filmedet, nagyon klassz. Egyértelműen kinőttél a kislányszerepből. – Kezével kört ír le Marilyn arca előtt: – Disney-világ, huss-huss! Viszont érdekes a külsőd. Szőke vagy, de a magad módján. Ezzel lehet dolgozni. Valahogy vibrálsz… vagy nem is tudom. Le kell adnod öt kilót, nem többet – de ne veszítsd el a hamvasságodat! –, és akkor nekiállhatunk összehozni neked valami modellmunkát.

– Csúcsszuper! – mondja Sylvie. Ellen erre csak bólint, jelezve, hogy távozhatnak.

– Akárcsak Marilyn Monroe! – lelkendezik Sylvie, amint kilépnek az épületből. – Ő is…

– Ő is modellként kezdte, már mondtad.

– De drágám, ez most valóság! – Sylvie megragadja Marilyn kezét, aki halvány mosolyt küld az anyja felé.

– Nem tudom, anya.

– Hogy érted azt, hogy nem tudod?

– Úgy értem, persze, megpróbálom, tudom, hogy kell a pénz, csak… nem szeretném, ha nagyon beleélnéd magad…

– Jaj, Marilyn, miért vagy olyan pesszimista?  A pozitív gondolkodás már fél siker. Hinned kell benne, és akkor megtörténik. Ünnepelnünk kéne!

Ahogy visszaérnek az öreg Buickhoz, Marilyn leveszi a szélvédőről a helyi BMW-szalon szórólapját. Nem ritka dolog, hogy luxushotelek, bérelhető bútorozott lakások vagy tehetségkutató ügynökségek parkolójában álló poros, ócska kocsikra szórólapot tesznek abból a meggondolásból, hogy ebben a városban egyik napról a másikra megváltozhat az életed. Tegnap még csóró voltál, és a nagybátyád lepukkant kéglijében laktál, ma pedig már