részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Andrew Hunter Murray: The Sanctuary

Copyright © Andrew Hunter Murray 2022
All rights reserved.

borítókép © Shutterstock, Shutterstock/Offset

Hungarian translation © Vándor Judit, 2022
© Next21 Kiadó, 2023

ISBN 978 615 6414 33 5

Next21 Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Bardi Erzsébet
Előkészítés Tóth Andrea
Korrektúra Harrach Judit
Elektronikus változat Ambrose Montanus

M. M. F. L.-nek

Előszó

Évekig azt hallgatta, hogy eljön ez a nap. Mindig engedelmesen hitt benne, a gyülekezettel együtt zsolozsmázta a szavakat, de igazán soha nem képzelte el, milyen is lesz, ahogy azt sem, hogy mennyire különös örömmel tölti el majd az eljövetel.

Nincs puskája; alig múlt tizennégy éves, és gyenge. Az anyja elmagyarázta, hogy már a puskatus rúgása is feldöntené. A férfi pedig azt hajtogatta, nem kell siettetni a kiképzését. Most viszont, hogy odakint lőnek, és a lassan előregördülő, homokszínű, páncélozott járművek fedezékében a nyúlszívű csapatok egyre közelebb nyomulnak, most nagyon szeretné, ha lenne lőfegyvere.

Azért van helyette más, ami majdnem olyan jó. Lent járt a konyháknál. Ebben a zűrzavarban senkinek nem fog hiányozni egy kés. Az idősebb férfiak és asszonyok a folyosókon rohangálnak, keresik, honnan lehet a legjobban visszalőni, neki azonban a saját feladatát kell teljesítenie. Nyugodtan megy, a kést a tenyerében egyensúlyozza.

Visszaér az emeletre, és megpillantja a nagy embert. Egy oszlop mögött áll, kezében puska, kifelé néz, irányít, kiabál. Magányos; van benne valami, ami mindig furcsa módon magányos marad.

Ha ő irányítaná ezt a helyet, gondolja a fiú, nem valószínű, hogy ugyanazokat a döntéseket hozná, mint a nagy ember. Valószínűleg nem ütlegelné ilyen megszállott lelkesedéssel a gyülekezet tagjait, és azt határozottan tudja, hogy a verés biztosan nem tartana ilyen sokáig. Ezek persze eretnek gondolatok, mi mások lennének, hiszen a nagy ember a legfőbb hatalom utasításait követi.

A lövöldözés egyre közelebbről hallatszik. Melege lesz tőle; a falnak csapódó golyók külön-külön is felforrósítják a levegőt, felkavarják, mint a darazsak. Az épületegyüttest egyre több ember közelíti meg, a harc egyelőre nem dőlt el. A külső falon túl valami felrobban.

Ha kicsi vagy, és gyenge, akkor elég az is, ha a kés hegye éles. Az anyja megmutatta a konyhában, hogyan kell csinálni: az a titka, hogy a megfelelő helyre szúrjunk, akkor elég egy enyhe nyomás is, és máris felhasad az állat oldala. Csak az első vágáshoz kell bátorság, magyarázta az anyja, a többi már megy magától. Ezt a leckét sokkal jobban szerette, mint bármit, amit a nagy ember tanított neki az évek során. Az anyja azt is elmagyarázta, hogyan lehet felismerni a lehetőség pillanatát.

A nagy ember nem veszi észre, kinéz az ablakon. Amikor odakinn az egyik egyenruhás férfi felbukik, nevetve üvölti híveinek, hogy győzni fognak.

Olyan parányi erőfeszítés kell, csak pár lépés, átmegy szobán, megtalálja a nagy ember oldalán az alkalmas helyet – ahol nincsenek bordák, éppen úgy, mint a disznónál –, és egyetlen gyors mozdulattal beledöfi a pengét. Egy, kettő, három.

A nagy ember lenéz, leejti a puskáját. Botladozik, dőltében megvilágítja az ablakon át beáramló fény, és azonnal lekaszálják a kintről érkező golyók. A szeme a fiún pihen, de tekintete már üvegesedik, és a fiú nem tudja, a nagy ember látja-e, hogy ki tette ezt vele. Reméli, hogy látja.

Az épületegyüttes falain belül lévők tovább lőnek, de vezérük parancsoló hangja nélkül nem fognak soká kitartani. A fiú csak annyi időre áll meg, amíg egy durva szövésű ronggyal letörli az ujjlenyomatokat a kés nyeléről, azután otthagyja a holttestet, és lemegy a lépcsőn. Megint nyugodtan lépked. Az anyja büszke lesz rá.

I. könyv
A szárazföld

Mert szoros az a kapu és keskeny az az út, a mely az életre visz, és kevesen vannak, a kik megtalálják azt.

Mt 7,14; Károli Gáspár fordítása

1

Az öreg király és az utolsó elefánt azon a héten halt meg, amikor Pemberley szigetére utaztam. Ugyan olcsó, hatásvadász trükk összekapcsolni a két halált, mégis, a következő néhány nap során jóformán senki nem említette az egyiket a másik nélkül. Mindkettő saját fajtájának egy-egy mintapéldánya, a méltóság és kiválóság két rendkívüli jelképe – ilyen és ehhez hasonló banalitások jelentek meg. Bárki képes öt perc alatt efféle közhelyeket gyártani, ha elég ostoba, vagy ha el akar adni valami hírt.

Egy nap különbséggel haltak meg; elsőnek az elefánt ment el. Azokról a beszámolókról, amelyek szerint ugyanabban a pillanatban lehelték ki a lelküket, később kiderült, hogy szenzációhajhász koholmányok, olyan újságírók lázas agyszüleményei, akiknek inkább regényeket kéne írniuk. Bár, ha a később történteket nézzük, lehet, hogy a kettős kihalásnak mégis volt valami jelentősége.

Amikor meghalt a király, a Földön élő legnagyobb faj utolsó példányának pusztulása lekerült a címlapokról. Országunk már évtizedek óta elöregedett. Vezetőnk halála a nehézkes, de megnyugtató tétlenség évei után jelentősnek tűnt. Megint kicsit arrébb pöccent a kerék, megint más irányt vettünk, és az ismert útról ismeretlen vidékre kerültünk. Nemzeti tudatalattink összemosta a két eseményt; ki azt álmodta, hogy koronás elefántok préselik át magukat a palota kapuján, ki meg azt, hogy a szürke, ráncos bőrű, öreg király orra ormánnyá nyúlik.

A király nevére már nem is emlékszem, de az elefántot Nalának hívták, és már több mint tíz éve élt teljes magányban. Addigra több ezer faj kipusztult, de az tulajdonképpen senkit nem érdekelt. Nala lett megdöbbentő nemtörődömségünk jelképe. Valamikor felmerült ugyan, hogy klónozni kéne, de a többség furcsának, sőt ostobaságnak tartotta az ötletet, így elvetették.

Ez volt az egyik lényeges különbség Nala és őfelsége között – az öreg királyt pótolni lehetett, ott voltak idős korában nemzett, üveges tekintetű gyerekei. Egészében véve megnyugtató, ha azt látjuk, hogy bizonyos arcvonások – egy tekintet, egy mosolyra görbülő száj – generációról generációra ismétlődnek. Azt jelenti, hogy őseink tovább élnek, még ha csak egy-egy kísérteties, futó pillanatra is. Az apja helyére lépő fiatal hercegnőnek épp olyan sima modora, ugyanolyan kiugró arccsontja volt, mint az apjának, és ennél több nem kellett. Így aztán az ország tovább botorkált, és aggodalommal elegy hiúsággal szemlélte a tükörben látszó halványuló képmását.

Akkoriban ez nem nagyon érdekelt, egyébként is dolgoztam a héten. A jegyzetfüzetem, amit a városban hagytam, egyetlen sorban örökítette meg az eseményeket. Azóta már biztos szétszakadt, elégett vagy elásták. Ha mégsem, akkor a hétre vonatkozó bejegyzés az utolsó oldalon lesz: két dátum, az összeg, egy telefonszám és a név. Bywater.

A Bywater-megbízással simán végeztem öt nap alatt; amilyen marha voltam. Ha még egy napot maradok, annyit kapok, amennyiből egy hétig megélek a városban, de nem tudtam tovább húzni a dolgot. Sok oka volt ennek, de a legfontosabb, hogy indulhattam haza, Carához. Azon kaptam magam, hogy az utolsó ecsetvonásokat épp csak odavetem, és gondolatban hallottam is, ahogy Anthony lehord miatta. De nem ezért ért rossz véget a munka.

Bywaterék Faluja az ország egyik legelőkelőbb telepe volt: a falakon kívül számos kiszolgálóegység, a falakon belül csodás szépség és kényelem. Öt napig ültek modellt; öt hosszúra nyúlt nap, ami alatt nem sikerült belefeledkeznem a munkába. Felajánlottam a családnak, hogy fényképről dolgozom, de az első meghallgatáson világossá tették, ők a megrendelők, és az utolsó fillérig ki akarják élvezni a helyzetet, ragaszkodtak hozzá, hogy a pénzükért teljes élményt kapjanak.

Háromtagú család – apa, anya, fiú. A férfi tíz évvel volt idősebb a feleségénél, az efféle telepek jellegzetes figurája, magas, nagydarab és rosszindulatú. A válla széles, az inggallér felett pedig már látszott a tokakezdemény. Olyan megrendelő, akinek a láttán örülsz, hogy elég festéket hoztál ahhoz, hogy tisztes mennyiségű rózsaszínt tudjál kikeverni. A városban volt valamilyen elfoglaltsága. Nekem rettentően tetszett ez a megfogalmazás. Viszont addigra azok, akik valóban dolgoztak a városban, nem annyira kedvelték.

Mrs. Bywaternek támadt az a – szerinte – merész ötlete, hogy családi portrét festessen. A munkám nem volt éppen divatos, de túlélte az új technológiákat, amelyekben egyébként egyre kevésbé hittek. A festményben volt valami maradandó, legalábbis a megbízóim többsége így gondolta, bár szívesen emlékeztettem volna őket arra a több ezer portréra, amely elveszett az elmúlt évszázadok során, amelyeket széttéptek, szemétre dobtak, óvatlanul lefeszítettek a keretükről, hogy a képkereteket eltüzeljék. A régimódi allűrök egy része valamiért fennmaradt, és eszem ágában se volt kijavítani azokat, akik botor módon elhitték, a munkám az örökkévalóságig fennmarad.

A feleségek gyakrabban adtak megbízást, de összességében azért majdnem fele-fele volt az arány. Többnyire párokat vagy családokat festettem le. Akik egyedül ültek modellt, rendszerint valamilyen intézménytől kapták a képet ajándékba, és általában kicsit kínos és esetlen volt a helyzet.

A feszültség ellenére, vagy talán éppen azért, jobban szerettem egyéni portrét festeni. Kellemesen izgalmas küzdelem alakult ki – a modell ellenállása és zavara állt szemben eltökéltségemmel, hogy akárhogy is, de megörökítem a vonásait, és ez lassan be is következett, ahogy egyik ecsetvonás követte a másikat. Erre a legtökéletesebb példa lehetne az utolsó portré, amit Pemberley-ről festettem.

Bywaterék esetében viszont a munkámmal járó összes létező kellemetlenséggel szembesültem, és egyiket sem éreztem örömmel megoldandó kihívásnak. Mrs. Bywater fizikailag a férje ellentéte volt. Mintha két átlagos ember összekeverte volna minden tulajdonságát, majd jó egyenlőtlenül kettéosztotta azokat – a méretüket, a színüket, a mozdulataikat. Ahol a férfi széles volt, ott az asszony keskeny. Ahol a férfi kipirult, ott az asszony sápadt; míg a férj egy kérődző tompa nyugalmával ült, addig az asszony állandóan izgett-mozgott, ahogy az ideges vagy kiábrándult, csalódott emberek szoktak. Nehéz kliens.

A fiuk tizenhat éves volt, pontosan abban a korban, amikor egyszerre vágyott a szülei elismerésére, és arra, hogy az égadta világon semmi köze ne legyen hozzájuk. Görnyedten ült az előtérben, mint egy összecsukott nyugszék, és állandóan félrenézett.

A délelőtti ülések után mindig visszavonultam a kert végében lévő apró, faborítású irodába, ez lett a műtermem, hogy tovább dolgozzak a részleteken. Épp itt voltam, amikor Mrs. Bywater behozta a teát és az újságot az öreg király haláláról. Nem volt váratlan hír, mégis megrázott – a viharos hullám akkor is romboló, ha távolról nézzük. Megkérdezte, szerintem most mi fog történni, én meg ostobán azt válaszoltam, hogy a család a következő generációval folytatódik, de ez a lehetőség szegény Nalának nem adatott meg.

Mrs. Bywater összeszorította az ajkát, és a hét hátralévő napjain az ülések alatt mindig enyhe ellenszenvvel nézett rám. Ezt a tekintetet a festményen is megörökítettem, nem annyira nyilvánvalóan, hogy ne fizessenek ki, de annyira igen, amennyire ezt a kép őszintesége megkívánta.

Biztos vagyok benne, hogy épp olyan család voltak, mint az összes többi.

Szívük mélyén azért vágytak arra, hogy valaki megörökítse őket, mert – mint az általam ismert boldogtalan emberek többsége – teljesen feleslegesnek érezték az életüket. Nem nagyon volt rajtuk mit lefesteni, akár egy tükröt is tarthattam volna eléjük.

Az utolsó délelőtt bementem a kert végi műterembe, és ott találtam a fiút, aki éppen azon mesterkedett, hogy lefeszegesse a festmény elé felrakott védővásznat, amit azért tettem a képre, hogy a megbízók ne nézegessék addig, amíg az nem kész.

– Hagyja abba, kérem!

– Miért?

– Mert a kép még nincs kész. Még egy-két óra munkára van szükségem.

Közömbösen bámult, pont úgy, mint az apja, majd folytatta a következő sarokkal.

– Hagyja abba!

Megállt, és magában mulatva végigmért. A finnyás művész, aki az ő házában akarja megmondani neki, mit tegyen.

– Maga hány éves? – kérdezte.

– Harminchárom.

– Apám szerint szeretne itt élni. De azt mondja, soha nem fog sikerülni. Ha huszonöt éves korára nem kerül be, akkor soha nem is fog, ezt mondta.

Dühbe gurultam. – Nos, az biztos, hogy nem szeretnék hozzád hasonló fiatalemberek közelében élni. Hagyd békén a képet!

Megtámadni nem mert, és amikor a haragtól összeszorult ököllel felé léptem, a szeme elkerekedett, és ártatlanul felemelte a kezét. Mint a pantomimban.

– Mi történik itt? – A fiú anyja állt mögöttem az ajtóban.

– A fia babrálta a képemet.

– Megfenyegetett, anya. Azt mondta, ne nyúljak hozzá, mert különben baj lesz.

Hát ez a magyarázata, miért kellett a Falu biztonsági őrei kíséretében elhagynom a Bywater házat anélkül, hogy kifizettek volna.

Ha nem lett volna ez az összetűzés, gondoltam, a család elégedett lett volna az eredménnyel. Megkapták, amit kértek, leszámítva az utolsó simításokat – fiatalabb önmagukat, az örökkévalóság egy kis szilánkját, amit a nappali falára akaszthattak. Mindegy, milyen örömök és bánatok jönnek majd, a festmény viszonylag fiatalon, lehetőségeik teljében örökítette meg őket. A képeimet nem nosztalgikus merengésre szánom, de szinte elkerülhetetlenül azzá válnak a megrendelők számára. – Milyen fiatal voltam! – mondják azok, akikkel nagy ritkán később is találkozom. – Milyen keveset tudtam!

Hát ilyenek jártak az eszemben, amikor kiléptem a Falu kapuján, búcsút intettem az őrbódénak és a biztonsági őröknek, majd elindultam a kinti szolgalmi úton. De minden eltörpült az új érzés mellett: végre szabad vagyok, visszatérhetek Carához. Elkezdődhet közös életünk.

Kristálytiszta ég, szokatlan meleg, a sok hasonló délelőtt sorában az utolsó, eddig a napok mindegyike változatlanul kék éggel virradt ránk. Csak az ég alatti föld változott meg, a zöld mező füvéből sárga szalma lett, a fák ágai gyászolták eltávozott, drága barátaikat, a felhőket. Forró tavasznak néztünk elébe.

A Falu előtti sor ezen a reggelen hosszúra nyúlt, pedig elmúlt tíz óra, mikor távoztam. A látványról eszembe jutott, milyen kellemes volt a Falu szállodájában lakni – mert volt olyan megbízóm is, aki a falon kívüli munkásszállásra száműzött. De modelljeim többségéhez hasonlóan Bywaterék képzett mesterembernek tartottak, és ez valamivel több megbecsüléshez juttatott, mintha az átlagos kisegítő személyzethez tartoznék.

Ez a sor is olyan volt, mint minden sor az efféle helyek előtt: a fiatalok a falakon kívül arra vártak, hogy kiszolgálhassák a falakon belül lakó öregeket (és a néhány szerencsés, elkényeztetett kölyküket). Láthatósági mellényes építőmunkások a nap utolsó, bűntudatmentes cigijüket szívják; mögöttük egy csapat fáradt külsejű asszony, gondolom, a takarítónők; amott minden négyzetcentiméternyi bőrfelületen tetovált szakácsok csoportja. Fél tucat jól öltözött tanár, gondosan elkülönül a többiektől.

Az egyik zömök építőmunkás, harmincas lehet, a falnak támaszkodva alszik. Talán másnapos, de valószínűbb, hogy agyondolgozta magát. Összetörtnek látszik. Ha több bátorság vagy kreatív hevület lenne bennem, megállnék, hogy vázlatot készítsek róla. De hirtelen sietős lesz, és nem szeretném megkockáztatni, hogy valamilyen összetűzésbe keveredjek. Jellemem mélyén mindig ott rejlett a gyávaság. Anthony azt mondta, ez akadályoz meg abban, hogy nagy művész legyek, bár, ha látná a legutolsó festményemet, talán ezt az állítását visszavonná.

Valójában nem számított se a sor, se a gyávaságom, se a Bywater család, csak az, hogy hazafelé tartottam Carához, ő pedig hazafelé tartott hozzám. Tudtam, hogy menetrend szerint mikor érkezik a busza a városba. Két órával előtte már otthon leszek, lesz időm arra, hogy kitakarítsak, és minden úgy nézzen ki, mint kinézett az utazása előtt egy nappal. Főzni is fogok, mire megjön, valami finomat: sűrű ragulevest, mellé ropogós kenyeret, vagy készítek valamit a jobbik minőségű csirkéből. Azt akartam éreztetni vele, hogy jól fogjuk érezni magunkat együtt, nyugodtan elképzelheti, milyen lesz biztonságban megöregedni mellettem.

A városba tartó busz a szokásosnál komfortosabb volt. Falujárat, nem a munkásszállás lakóinak szánták, ami azt jelentette, hogy az ülések kényelmesebbek, a rugózás jobb, a sofőr barátságosabb, az utazás minden módon zavartalanabb élmény. Elővettem Cara legutolsó levelét. Két hete érkezett, még a Bywater-út előtt, és bár rövid volt, mégis magammal vittem, és minden este elolvastam.

Negyedikén jövök vissza, valamikor késő délután. Minden munkát tegyél félre. Azt akarom, hogy csak rám figyelj, amikor mesélek erről a csodás helyről. Szerintem valami teljesen újnak a határán áll. És azt hiszem, én is.

Aggódni nem aggódtam, hogy ilyen rövidre fogta, de azért piszkált a változás. A szigetről küldött első levelei több oldalra rúgtak: a hosszú bekezdéseket vázlatok szakították meg, a margó szélén további megjegyzések, a lap alján lábjegyzetek, itt-ott pacák, mintha a tinta a nagy lelkesedéstől ki akart volna törni a tollból. De még azokban a levelekben, és az egyetlen telefonhívása alkalmával se beszélt arról, hogy tulajdonképpen mi a munkája Pemberley szigetén – üzleti titoktartás –, ám az első híradások tele voltak élettel és az irántam érzett szerelemmel. Mostanra mintha mindez elapadt volna.

Ahogy mondtam, nem aggódtam. Hamarosan visszatér hozzám, és végre összeházasodhatunk.

A visszaút a városba mindig egyforma. Látni a Falut közvetlenül körülvevő gyűrűt, ahol még érezni a magunk mögött hagyott rengeteg pénz napfényhez hasonló dicsőséges ragyogását. Hullámzó gabonamező, az emberek telve életkedvvel és céltudatossággal. Az út mentén álló házak tisztának és valahogy elégedettnek tűnnek.

Aztán fokról fokra elhalványul a pénz aurája. A cseréptetők foghíjasak, a gerendák megereszkedtek. A házak, amelyek mellett elhaladtunk, egyre alacsonyabbak, egyre lejjebb süllyedtek, ablakaik fogak közt tátongó üregekre hasonlítottak. A magányos épületek penészes szegélyű keskeny ablakain koszlott függönyök. Az ablakok mögött árnyék, odabent a sötétben homályos alakok mozogtak, mint az elveszett lelkek. Az út is göröngyös lett, a busz ide-oda lendült, ahogy a sofőr a kátyúkat igyekezett kikerülni. A mezőkön és a tarlón műanyag foszlányok tangóztak a bizonytalanul feléjük kapkodó varjakkal. Így romlott le az ország.

Aznap nem ez foglalkoztatott. Kettőnkön kívül senki és semmi nem érdekelt. Az előttem lévő ülést bámultam, bóbiskoltam, csupa filmeken látható egymásra találós jeleneteket képzeltem magam elé, ahol Cara és én voltunk a főszereplők. Cara, Cara, Cara.

Eddig kerültem a „jegyesség” szót. Nevetségesnek tartottam, egy letűnt korszak maradványának. Ideges arákat juttatott az eszembe, ahogy ingerülten utasítanak el egy tucat esküvői ruhát, elbolondított vőlegényeket, akik a szabójukhoz zarándokolnak, és közben mindenki a szendvicsek miatt aggodalmaskodik. A mai világban ez színtiszta archaizmus – színpadias jelenet, a Falu-lakók talán szívesen eljátsszák, de a hétköznapi emberek már nem. Cara is pontosan így gondolkozott, meg is mondta, valahányszor a téma szóba került. De most, hogy hamarosan hazatér, most örömmel gondoltam erre a szóra.

Már-már elaludtam, de mielőtt álomba zuhantam volna, valami zavaró gondolat ötlött fel bennem. Ahhoz képest, hogy mennyire nem kedveltük a „jegyesség” gondolatát, mégis két éve tulajdonképpen így éltünk, és semmit nem tettünk, hogy a helyzet megváltozzon.

Tartalom

Előszó

I. könyv – A szárazföld

1

2

3

4

5

6

7

II. könyv – A sziget

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

III. könyv – Tengerváltozás

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License