Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vénasszonyok nyara 2018

Szárnyaszegett pillangók 1. 2019

Szárnyaszegett pillangók 2. 2019

Igazgyöngyök 2019

Kötéltánc (Circus Monte-Carlo 1.) 2020

Szemfényvesztés (Circus Monte-Carlo 2.) 2020

Lélekszirmok 2020

Copyright © Palotás Petra, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám, Fehér Zsanett

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-62-2

Édesanyámnak és kislányomnak, Borának

Ne kergesd a szerelmet, de ne is ölbe tett kézzel várd! Menj elébe. Szelíden, de mutasd meg magad, és akkor majd észrevesz, és akkor majd rád talál.

1. fejezet

1924, Budapest

Álmos duruzsolás, a váltók fémes csikorgása, a kocsikon derékszíjjal átkötött bőröndök zötykölődése keltegette a lassan ébredező pályaudvart. Hajnali ötöt mutatott a vágányok felett őrködő homlokzatra feszített tekintélyes méretű óra. A nagymutató egyet döccenve átlépte a tizenkettőt, többeket lázba hozva, hogy vajon időben vannak-e még. Mert bár csak fél hatkor mozdult az első vonat a síneken, a hosszabb útra indulók semmit sem akartak a véletlenre bízni és a csak éppen munkába tartó munkásokhoz hasonlóan kapkodva, az utolsó pillanatban felugrani a vagonba.

Egy fiatal, sápadt, barna hajú lány is nyugtalanul várakozott a peronon, már bánta, hogy elutasította a szülői kíséretet, az előző esti vita amúgy is nyomasztóan nehezedett a mellkasára, a tény pedig, hogy egy jó darabig nem ölelheti magához az édesanyját és nem láthatja az apja mindennel szemben védelmező, jóságos tekintetét, könyörtelenül szorongatta a torkát.

Nem így képzelte a születésnapját: egyedül ácsorogva a peronon, a nyálkás, hirtelen beköszöntött őszhöz képest túlságosan is vékony kabátjában. Nem mintha lett volna választása, hogy másikat vegyen fel, de hallgathatott volna az édesanyjára, hogy húzzon magára még egy meleg kardigánt. Nem tette. Egy pillanatig ugyan elgondolkodott rajta, de aztán a józan ész és a sértettség csatájában erősítésként megérkezett a gyermeki dac, a „csak azért sem”-et dörgölve az ellenség orra alá. Ellenség… Mintha az anyja nem a javát akarná, persze hogy azt akarja, de a maga módján, nem úgy, ahogy ő szeretné. Ő, Szőlőssy Dalma, aki hivatalosan már felnőttként dönthetne a saját sorsáról, de aki még huszonegy évesen is a szüleinél lakott a kétszobás, Király utcai lakásban.

Az anyja, ha rajta múlik, már rég férjhez adta volna az egy szem lányát, akinek szerinte minden esélye meglett volna egy ígéretes partira, ha egy kicsit jobban megbecsüli magát.

Ha legalább egy kicsivel kedvesebb a Szirmay Klára öccséhez, a Gézához, ha már a gyerekfelügyeletben nem igazán tudott jeleskedni. Juliannával madarat lehetett volna fogatni, amikor két évvel korábban Dalma megkapta az állást a Wesselényi utcában élő, jómódú Szirmay családnál. Végre valami testhezálló feladat ennek a lánynak – lelkendezett a rokonságnak, remélve, hogy az elemi és polgári tanulmányait kitűnő eredménnyel zárt gyermeke megállja a helyét a két kiskamasz Szirmay korrepetálásában. Amikor pedig megtudta, hogy Klárának van egy igencsak jóvágású, nőtlen öccse, áfonyateával kényeztetett vasárnap délutánokon szívesen elábrándozott arról, hogy hamarosan nagymamaként neki is bejárása lesz a Dunakanyar lankáin ágaskodó kéttornyú Szirmay-villába, ahol a lányáék élnek majd. Távol a nagyváros zajától, mindent megadva a friss, ropogós levegőn, a természet lágy ölén növögető csemetéiknek.

Tévedett. Nem csupán abban, hogy Dalmára rátalál a szerelem a Wesselényi utcában, de még abban is, hogy a lánya a szakmai elhivatottság terén révbe ér. Dalma az irodalom és a számtan világában szerette volna eligazítani a gyerekeket, de a neveletlen kölykök határtalan pimaszsága teljesen ellehetetlenítette a délutáni foglalkozásokat, ezért aztán egy idő után a fiatal lánynak éppoly kevés kedve volt a méltatlan szócsatákhoz, mint a délelőtti piaci körutakhoz, amikor a Szirmay család szakácsnőjét kísérte el, hogy segítsen a teli kosarak hazacipelésében. Géza, a háziak öccse pedig egy pillanatra sem ejtette kábulatba, sőt az enyhén kancsal, gyakran már délután az alkoholtól bűzlő férfit próbálta nagy ívben elkerülni, nemegyszer gyomorrontásra hivatkozva távol maradva szerda délutánonként, amikor az rendszeres látogatását tette a nővérééknél.

Julianna neheztelt a lányára, hálátlannak titulálta, és magára is haragudott, amiért nem tudta kellőképp vonzóan felfesteni a jövőképet, ami Dalmára várhatna, ha egy picivel jobban megbecsülné magát.

Mert ha nem változtat a hozzáállásán, maradhat egész életében cselédlány vagy gyári munkás, jó bizonyítvány ide vagy oda – próbálta megfenyegetni, de Dalmát nem ijesztették meg a jövője égboltjára teátrálisan felfestett fekete felhők. Olykor az apja is a pártját fogta, hogy nem ő a felelős az anyja meg nem élt álmaiért, és hogy az ne akarja a saját vágyait a lányára erőltetni.

Mi több, Miklóst sértették is Julianna elképzelései, mert minden egyes tervénél a lányuk jövőjét illetően mintha az ő orra alá dörgölte volna a saját boldogtalanságát, és a megbánást, hogy egy egyszerű kéményseprőnek mondta ki az igent – sajnálva más elszalasztott lehetőségeket –, egy sváb fiúnak, aki még csak a jól hangzó német családnevét sem tarthatta meg. Szőlősivé magyarosították a Strohmayert, de Julianna egy, a hivatalban dolgozó gyerekkori barátnőjének köszönhetően kicsikart legalább még egy s-t és egy nemesi ipszilont, így a lányukat már Szőlőssy Dalmaként anyakönyvezték. Dalma, ehhez is ő ragaszkodott, irodalmi olvasmányainak köszönhetően. S bár Vörösmarty még férfiaknak szánta a nevet, Jókai, aki nagy hatást gyakorolt Juliannára, már egy hölgyhöz társította a dallamos megszólítást, így Julianna egy szépséges, csodás életutat bejáró leányzót látott maga előtt, amikor várandóssága kilencedik hónapjában szikraként pattant ki a gondolataiból a szokatlan név. Miklós azért néhány órán keresztül még élni próbált a megígért vétójogával, Annát, Borbálát és Katalint emlegetett, de Julianna, mint oly sok másban, hajthatatlan volt, Miklós pedig a békességet szerető és kereső emberként estére megbarátkozott a különös hangzású névvel. D a l m a – formálta a hangokat vékonyra metszett ajkával, az első napok bizonytalanságánál mentőövet keresve a konyhaasztalra kitett tál piros almában. Alma meg egy d… – próbált fogódzkodót találni, míg végül teljességében a magáénak érezte a születendő lánya nevét. Merthogy lány lesz, abban Juliannának semmi kétsége nem volt, eszébe se jusson Miklósnak fiút várni – mondta olyan határozottan, hogy a férje valóban nem mert Józsikáról vagy Jancsikáról ábrándozni.

Miklós amúgy sem volt egy ábrándozós valaki, örült a mának, megbecsülte a mindennapi betevőt, és a lehetőségeket, amelyek váratlanul az ember ölébe pottyantak.

Mint például az alig egy hete érkezett táviratot Arankától, a Bécsben élő unokanővérétől, hogy a munkaadójánál, a híres osztrák Kirschbaum{1} Hotelbe szobalányokat keresnek. Fiatal, szorgos teremtéseket, lehetőleg némi tapasztalattal, és a német nyelv alapjainak ismeretével.

Julianna két napig sikeresen rejtegette a levelet a kredenc felső fiókjában, de a harmadik reggelen Miklós megelégelte a dugdosást, és a lánya vasárnapi tükörtojása mellé a táviratot is becsúsztatta az élére hajtogatott, csíkos textilszalvéta alá.

Dalma az anyja legnagyobb felháborodására hétfőn felmondott a Szirmay családnál, és egy rövid, a postáról indított telefonos beszélgetés után csomagolni kezdett, majd az utolsó béréből jegyet váltott a péntek hajnalban induló bécsi gyorsra.

Ha a következő hétfőn munkába akar állni, nem érkezhet aznap reggel, szüksége van egy szusszanásnyi időre, hogy megismerhesse a leendő munkahelyét.

Csütörtök este még egyszer összekapott az édesanyjával, aki a hangját felemelve próbálta maradásra bírni, majd a konyha ajtaját magára zárva jól hallható szipákolásba kezdett, hogy micsoda hálátlanság, amiért Dalma cserben hagyja őket, hátat fordít nekik egy kétes kimenetelű osztrák kalandért.

Miklós egy darabig még csitította, hogy nincsen itt szó, kéri szépen, semmiféle cserben hagyásról, egy luxusszálloda megbecsült szobalánya válhat a lányukból, ráadásul még az sem kizárt, hogy az igen jó keresetéből haza is küldhet valamennyit alkalomadtán. Küldhet vagy hozhat… hisz nincs olyan messze az a Wien, nem a világ végére utazik a kisasszony. Julianna estére megenyhült, de addigra már Dalma lovalta bele magát a meg nem értett lánygyermek szerepébe, és bár örült a születésnapi reggelinek, de azt kerek perec elutasította, hogy kikísérjék a pályaudvarra.

Így aztán most itt állt egyedül, a hetes vágány előtt, a nyirkos, szeptemberi reggelen, toporogva a bokáig érő, fekete-fehér kockás dzsörzészoknyájában, a túlságosan is vékony, derékban szűkített kabátjában, és egy masnival díszített, kissé régimódi fekete kalapban, amit Aranka nénje csináltatott neki a tizennyolcadik születésnapjára.

A Balatonnál messzebb még sosem utazott, bizalmatlanul méregette a mellette ácsorgókat, mintha haragudott volna rájuk, ahogy azok egymást ölelgetve búcsúzkodtak, vagy együtt örültek a közös kirándulásnak.

Egy magas, ritkás hajú fiatalember idegesen szorongatta a kalapját a kezében, mintha kereste volna a szavakat, amelyekkel útjára ereszti a gyűrűjét büszkén viselő menyasszonyát. A szőke, kissé tyúkmellű kisasszony nagyokat pislogva szipogott a monogramos, hímzett zsebkendőjébe, újra és újra vigasztalva magukat, hogy három hét igazán nem olyan nagy idő.

Három hét – rándult össze hirtelen Dalma gyomra. Még ha csak három hétről lenne szó, de valójában fogalma sincs, hogy mikor látja újra a szüleit vagy a nagyszüleit – tudatosult benne, és egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy ott hagy csapot-papot, és vállalva a szégyent, visszavillamosozik a Király utcába. Az anyja talán még örülne is neki, az apja pedig egy rövid dorgálás után megbocsátana, mint mindig, ha valami meggondolatlanságot követett el.

– A jegyét, legyen szíves, kisasszony – rántotta vissza egy érdes hang a sínek mellé.

– Hogy mondja? – bámult zavartan a kalauzra, mintha az valami teljesen váratlan kérdéssel zaklatta volna.

– A helyjegyet is, ha a bécsi gyorssal utazik – folytatta a köpcös férfi, a fejével az éppen betolató vonat felé bökve, türelmetlenül fel-le táncoltatva a bozontos szemöldökét.

Dalma kotorászni kezdett a ridiküljében, majd a sikertelen kísérlet után pironkodva előhúzta az utazótáskája külső zsebéből az iratokat.

– Az útlevelet majd a határon kérik – hárította el a kalauz az igazolványt, majd, érvényesítve a jegyet, még egyszer, szigorúan végigmérte a fiatal utast, és köszönés nélkül továbbállt.

Dalma vett egy nagy levegőt, majd egy búcsúpillantást vetve a pályaudvar főbejárata felé, a bőröndjét maga előtt tuszkolva felszállt a vonatra.

{1} Cseresznyefa (német)