Gayle Callen

Sose bízz egy csalóban!

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a HarperCollins Publishers-szel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with with HarperCollins Publishers. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Gayle Kloecker Callen, 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: Never Trust a Scoundrel

HarperCollins Publishers LLC, New York, U. S. A.

Magyarra fordította: Gärtner Zita

Nyomtatásban megjelent: 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-702-6

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A lányomnak, Laurának

Bár nehéz lesz elengednem az utolsó gyermekemet is

a nagyvilágba, büszkén és várakozásteljesen nézem

az utad kezdetét, mert tudom, hogy sikerrel fogsz járni.

1. fejezet

London, 1845

Grace Banbury elfúltan, zakatoló szívvel csapta be maga mögött a fivére városi házának ajtaját. Hosszú percekig kopogtatott a sötétben, remélve, hogy egy szolgáló majd beereszti. Aztán amikor ez nem történt meg, szerencsét próbált, és mintha Isten meghallgatta volna az imáját, az ajtót nyitva találta. Most gyorsan bezárta maga mögött, aztán nekivetette a hátát, miközben útitáskáját ledobta a márványpadlóra. Még most is alig bírta elhinni, mire vetemedett.

Elmenekült vidéki otthonából, egymagában, még a komornáját sem hozta magával, és életében először postakocsival utazott. Úgy elvakította a harag, hogy a kevéske megtakarított pénzét is majdnem otthon hagyta.

Azzal biztatta magát, hogy biztonságban van – legalábbis egyelőre. De mit fog tenni Edward, ha elmondja neki, hogy az anyjuk eljátszotta kártyán a vidéki uradalmuk tulajdonjogát, ugyanúgy, ahogy a városi házét is?

Az anyjuk megszégyenülten elszökött múlt éjjel, nem hagyott semmi nyomot arra nézve, hogy hová mehetett, csak egy levelet, amelyben megígéri, hogy szerez annyi pénzt, amin visszavásárolhatják, amit elveszített.

Szerez pénzt – a kártyaasztalnál! –, gondolta Grace dühösen. Mintha ez valaha is működött volna…

Émelygés környékezte, de bátran elfojtotta. A jövő rémisztő, tátongó feketeség lett, amely elnyeli, ha engedi. Jobb lesz, ha egyszerre egy dologra összpontosít.

Hogy tehette velük ezt az anyjuk? Elvileg úrinő, egy úriember özvegye, de Grace élete nagyobbik részében csak olyan nőnek ismerte, aki nem képes sokáig távol tartani magát a kártya kínálta izgalomtól és kockázattól.

És most egy idegen kihívásának engedve kockára tett mindent.

Grace szerény hozományát az apja jogilag is elzárta az anyja elől, ő is csupán úgy férhet hozzá, ha férjhez megy. Mindig szeretett volna szerelemből férjhez menni, és remélte, hogy sikeres lehet egy olyan területen, ahol a szülei nem voltak azok. Ám előző évben csúnyán lerontotta a saját kilátásait. Mindazonáltal remélte, hogy ha szükséges, elhelyezkedhet társalkodónőként.

De mi lesz az öccsével? Ő úriember, és ez a két kis ingatlan volt az öröksége. Miből fog megélni? Ki megy hozzá feleségül?

Hátborzongató csönd volt a házban, szinte visszhangzott az üresség, ami rosszat sejtetett. Senki sem jött ajtót nyitni, és a jelek szerint Edward elment otthonról ma este. Úgy tűnt, a személyzet egyetlen tagja sincs fenn. De hogyan lehetséges ez?

Egyetlen lámpa égett egy magányos asztalon az előcsarnokban, reszketeg fényt vetve a csupasz falakra. Most, miután legyűrte magában a haszontalan érzelmeket, Grace rájött, hogy valami nincs rendjén.

Csupasz falak?

Fogta a lámpát, és belépett az első ajtón. Ebédlőasztalt, székeket látott, egy üres tálalóasztalt és még több csupasz falat. Mi történt a holmijukkal, az étkészletekkel, a festményekkel, melyeket Papa az európai útjairól hozott? Mintha kifosztották volna a házat, ám nem látszott nyoma erőszaknak. Gondatlanságnak annál inkább. Finom por ülte meg a nagy asztalt, mintha senkit sem érdekelne, hogy tiszta-e.

Vagy mintha eltűnt volna a személyzet…

Mit tett Edward?! Az aggodalom, mely türelmesen meglapult az agya egy eldugott zugában, most újult erővel tört elő, és összeszorította a torkát.

Nem, a pánik nem segít! Reggel elmondja Edwardnak, mit tett az anyjuk. Edward pedig meg fogja magyarázni, miért ilyen csupasz a városi házuk. Egyesült erővel kifundálnak valami tervet. Mindig is csak egymásra számíthattak, és most már nincs is egyebük, csak ez a testvérkapcsolat.

Ám valahol a szíve mélyén tudta, hogy Edward nem fog megnyugtató magyarázatot adni a ház állapotára. Grace évek óta látta rajta a hazárdjáték iránti lázas szenvedély jeleit, melyet az anyjuktól örökölt. A nyugtalanságot, azt, hogy mindenáron Londonban akar lenni. Grace próbálta elterelni a figyelmét, a lelkére beszélni, és végül már könyörgött neki. Edward viszont csak nevetett az aggodalmán, és azt bizonygatta, hogy minden úriember játszik, meg hogy nem veszíti el a fejét. A ház állapota viszont mást mutatott.

Grace ellenőrizte a konyhát, de nem talált senkit, majd átment a kis kamrába, melyet hálófülkévé alakítottak a szakács számára, aki a köszvény miatt nem bírt lépcsőzni. De az a helyiség is üres volt. Fölszaladt a harmadik szintre, ám minden személyzeti szoba ugyanolyan elhagyatott volt.

Soha egyetlen éjszakát sem töltött még egyedül életében, bár ez messze nem volt olyan félelmetes, mint a bizonytalan jövő.

Lement egy emeletet a család szobáihoz. Megkönnyebbülten látta, hogy az övét Edward békén hagyta. Ott volt a kedvenc festménye, mely a tengert ábrázolta Brightonnál, és egy kis váza, melyet az apja hozott neki Franciaországból.

Korogni kezdett a gyomra, visszament hát a konyhába, de nem talált mást, csak almát és kekszet. Miután meggyújtott egy gyertyát, és a lámpát otthagyta az előtérben a testvére számara, fölvitte az ennivalót a szobájába, és csendben elfogyasztotta, miközben igyekezett megfeledkezni a bensejét mardosó nyugtalanságról.

Levetkőzött és hálóruhába bújt, és közben örült, hogy olyan ruhát viselt, melyet egyedül is le tud venni. Szerette volna magával hozni Rubyt, a komornáját, csakhogy miből tudná kifizetni a bérét? Ám annál jobban hiányzott neki a lány vidám társasága. Ruby sikeresen egyensúlyozott a szolgáló és a barátnő közti keskeny mezsgyén, és Grace teljesen fesztelenül viselkedett vele.

Természetesen a kancsóban nem volt víz, de nem akart lemenni a kerti kúthoz ilyen késő este. Nyár lévén a tűzről is le tudott mondani. Mindazonáltal beburkolózott a fésülködőköpenyébe, amikor bebújt az ágyba a naplójával. Megborzongott.

Törekedett rá, hogy minden este írjon a naplójába. Így nyoma maradt a pergő napoknak, és volt miből témát meríteni, amikor hosszú leveleket írt Edwardnak. A fogát csikorgatta, ha arra gondolt, mennyire megritkultak az öccse levelei.

Talán ha írásba önti az anyja árulását, nem fog annyira fájni a valóság…

Több oldallal később hátradőlt, és szemügyre vette a kusza írását, a tintapacákat és az elmaszatolt könnyfoltot.

Mióta lett ilyen gyenge? Mindig is tudta, mire képes az anyja, élete nagy részét azzal töltötte, hogy megtanulja elrejteni az érzéseit. Valahányszor az anyjuk megesküdött, hogy minden másképp lesz, Grace lelkének egy eldugott, sötét része már várta, mikor lesz rajta újból úrrá a kontrollálhatatlan játékszenvedély. És most az anyja Grace egész életét eljátszotta.

Váratlanul a bejárati ajtó csattanása visszhangzott végig a házon.

Edward! – gondolta, és sietve kijött a szobájából. Megkönnyebbülést érzett, ugyanakkor szomorúságot is, mert el kell mondania neki, mit tett az anyjuk. Grace huszonhárom volt, az öccse egy évvel fiatalabb, gyakorlatilag együtt nőttek fel, a legjobb barátok voltak. Meg fogja értetni vele, hogy még nem késő, leszokhat a szerencsejátékról!

Miközben lefelé igyekezett az előtérbe, magányos férfit pillantott meg. A férfi fölnézett, Grace pedig döbbenten megtorpant a lépcső felénél.

Nem az öccse volt az, hanem egy idegen, méghozzá elegáns, fekete estélyi öltözékben.

Grace megmarkolta a korlátot, mert úgy érezte, elveszíti az egyensúlyát. Egy belső hang azt súgta, félnie kellene, de igazából nem érzett félelmet, mert az előtte álló férfi a jóképű úriember megtestesítője volt, akiről minden lány álmodik.

Magas volt, ez már abból is látszott, ahogy eltörpült körülötte a gyéren berendezett előtér. Lassan összefonta a karját a mellén. Hűvös, figyelmes tekintettel nézte Grace-t, mintha ki akarná fürkészni a gyengeségeit. Nos, ő nem gyenge!

Az asztalon álló lámpa sárga fényt vetett a férfi markáns, szögletes arcára. Barna haja sötét volt, és kicsit hosszú, ami azt mutatta, hogy nemigen törődik a társaságbeli divattal. Szeme sötétbarna, mint a forró csokoládé, mely megégeti az ember száját, ha túl mohón iszik belőle. Hogy az udvariasságra is fittyet hány, az abból látszott, ahogy végigmérte Grace alakját, ahelyett hogy csak az arcát nézte volna. Grace hirtelen rájött, mi van rajta. Legszívesebben összefogta volna a nyakán a fésülködőköntöst, de nem engedhette meg magának, hogy gyengeséget mutasson.

– Milyen udvariatlan, hogy betör egy idegen házba! – szólalt meg hűvösen. – Ha Mr. Banburyt keresi, ő nincs itthon. Most pedig távozzék!

A férfi lassan, veszedelmesen elmosolyodott, és miközben Grace-t forróság járta át, aggódni kezdett, hogy nem csupán fizikai értelemben eshet bántódása. Elég bolond volt, hogy egyedül jött Londonba. Mi lesz, ha valaki látta az érkezését, és most azt is, hogy férfilátogatója akadt?

– Nem tudtam, hogy Banburynek szeretője van – szólalt meg a férfi, és mély, zengő hangjától Grace megborzongott. Kihúzta magát.

– Miss Banbury vagyok, a nővére. Ismételten arra kérem, hogy távozzék!

Meglepő módon az idegen kiegyenesedett, és arcáról lehervadt a mosoly. Karját mereven az oldalához szorította, szinte mintha pisztolypárbajt vívnának. Grace nem értette, mitől lett egyszeriben ennyire óvatos. Legszívesebben ő is hátrált volna egy lépést, de attól tartott, az idegen ezt meghátrálásnak tekintené, és csak felbátorodna.

– Nem kell távoznom – szólalt meg a férfi. – Daniel Throckmorten vagyok, e ház új tulajdonosa.

A rossz érzés, amely eddig Grace gyomrában bujkált, szétáradt a testében, megborzongatta a bőrét, és elzsibbasztotta az ujjait.

Ez az ember játszott az anyjával, és elnyert tőle mindent, amit egy gyönge akaratú asszony csak fel tudott ajánlani. Megfosztotta őket a két háztól, melyek eddig az otthont jelentették számukra.

– Gazember! – sziszegte fojtott, dühös hangon.

A férfi fölvonta egyik sötét szemöldökét.

– Nem, nem vagyok gazember, csak szeretek kártyázni.

– Védtelen nőkkel, nem igaz?

– Igen, nőkkel. Nem teszek különbséget, nem tartom őket kevésbé intelligensnek. Képesek kellően agyafúrtan gondolkodni a hazárdjátékokban.

– Nem zavarja, hogy tönkretesz egy egész családot?

– Semmit sem tudok a családjáról vagy a helyzetükről – ismerte el a férfi, és félrebillentette a fejét. – Nem inkább az anyját kellene szemrehányásokkal illetnie?

– Nem tehetem, mivel távozott, miután közölte, hogy elvesztette az összes ingatlanunkat.

Arra bezzeg volt ideje, hogy az antik hegedűt is magával vigye, mely Grace apjáé volt! Gyerekkora óta Grace-nek ígérték, ám eltűnt ugyanazon az éjszakán, talán áldozatul esett az anyjuk játékszenvedélyének. Ha meglenne, Grace félretenné az érzelmeit, és eladná, ha ezzel megoldhatná ezt az elkeserítő helyzetet.

– Nálam van az átruházó okirat – mondta Mr. Throckmorten egyszerűen. – Én vagyok a tulajdonos.

Grace túlságosan büszke volt ahhoz, hogy könyörögjön neki, adja vissza. A rideg viselkedése láttán tudta, hogy semmi értelme nem lenne. Tény és való: ő nyert. Nem őt kellene hibáztatnia, hiszen nem tehetett róla.

De hát ez az ember kihasználja mások gyöngeségét! Valakinek meg kell értetnie vele, hogy a hazárdjáték túl sok embernek okoz szenvedést! Az anyjuk nem volt ártatlan, de bárki láthatta rajta, hogy nem bír uralkodni magán, ha fogadásról vagy kártyáról van szó. Vagy ezt az embert csak az érdekli, hogy nyerjen?

A férfi elmosolyodott.

– Sosem szerettem a városi házamat. Szűkös, és London egyik hanyatló negyedében áll. Ez a hely sokkal jobban tetszik nekem. Kellemes a társaság.

Nem gondolhatja komolyan, hogy viccelődik vele!

– Jöjjön vissza reggel. Akkor beszélhet az öcsémmel.

Addig neki is ideje lesz kifundálni valami tervet, miként akadályozzák meg ezt az egészet.

Throckmorten nem felelt. Elindult ugyanazon az úton, amelyen ő is, és bekukucskált az ebédlőbe.

– Most jöttem, remélve, hogy még nem hordtak el mindent, ami immár az enyém. De látom, elkéstem.

– Nem maga miatt történt – vallotta be kelletlenül Grace.

– Ó! – A férfi szeme összeszűkült. – Az anyjának vagy az öccsének volt balszerencséje?

– Mit számít az?

– Az öccsének, ha jól gondolom. Nem hinném, hogy a történtek után még védené az anyját.

Volt valami a hangjában, amit Grace figyelmeztetőnek talált, csak azt nem tudta, mire figyelmezteti.

Nézte, ahogy a férfi körbejárja az előteret, szemügyre veszik az árulkodó, világos foltokat a tapétán.

– Egész este ott akar állni a lépcső közepén?

Grace meggondolatlanul elfogadta a kihívást, és több fokkal lejjebb ment.

– Távoznia kell. Egy úriember…

– Csakhogy már tudja, hogy nem vagyok az. – A férfi a lépcső tövébe lépett, és fölnézett a lányra.

Olyan közel voltak, hogy ha mindketten kinyújtják a kezüket, megérinthették volna egymást. Grace-nek félnie kellett volna, de nem érzett félelmet. A harag és a csalódottság vakmerővé tette. Azok után, amit az anyjuk tett, ez az idegen nem mondhat olyat, aminek jelentősége lenne. Ki van szolgáltatva a jóindulatának – de ha azt hiszi, hogy ő majd könyörögni fog, hát csalódnia kell. Ha pedig valami másra számít, rövidesen rájöhet, hogy Grace már megtanulta a saját kárán, hogyan vigyázzon magára.

A férfi viszont csak nézte, és Grace elkeseredetten tapasztalta, hogy a pillantása nyomán forróság járja át. Mi ütött belé?

Most az ajkára vándorolt az idegen tekintete – és erre neki lázas csókok jutottak az eszébe.

Gyorsan elhessegette a gondolatot. Tapasztalatból tudta, milyen bánat követi őket.

Fogcsikorgatva alázatra kényszerítette magát.

– Akkor is, ha nem úriember, bizonyára van önben együttérzés. Adjon időt, hogy kitalálhassam, hogyan tovább. Esetleg valamiféle megállapodásra juthatunk.

– Van rá pénze, hogy visszavásárolja valamelyik ingatlant?

– Nincs. – Nehéz volt nyugalmat színlelnie, miközben legszívesebben lerohant volna a lépcsőn, hogy ököllel verje a férfi mellkasát mérgében, azért, ami vele történt.

– Akkor nem tudunk megegyezni.

– Időre van szükségem, hogy állást találjak.

A férfi kíváncsian félrebillentette a fejét.

– Állást?

– Nincs férjem, sem jegyesem. Magamnak kell megkeresnem a kenyerem.

– Elég képzett ahhoz, hogy nevelőnő legyen?

– Igen. – Grace keze ökölbe szorult. Csak ne kellene itt állnia, és tűrnie ezt a kihallgatást!

A férfi azonban feltűnő figyelemmel nézte, és neki az a furcsa érzése támadt, hogy felméri őt.

– Más választása is van, hála az anyjának.

Grace megdermedt.

– Mindenáron folytatni akarta a játékot, és az egyik partner az ingatlanoknál magasabb tétet követelt.

– Ugyan mije volt még, amit feltehetett? – kérdezte Grace keserűen.

– Úgy érti, a hegedű mellett?

– Tehát magánál van? – suttogta a lány.

– Igen.

– Ezen kívül ugyan mit kínálhatott? Mennyire volt mohó az a játékos?

– Túlságosan is. – A férfi megvonta a vállát. – Én igazából csak a hegedűt akartam, ehelyett megnyertem… mindent.

– Halljam! – mondta Grace hűvösen.

– Megnyertem önt.

2. fejezet

Daniel Throckmorten nézte, ahogy Grace Banbury bájos arcából kiszalad minden vér. Vajon most sírni és könyörögni kezd? Utálta, amikor a nők ilyen eszközökhöz folyamodtak, és azt éreztették vele, hogy erőszakos alak.

– Mi az, hogy megnyert engem? – sziszegte a lány összeszorított foggal, de száraz szemmel.

Daniel akaratlanul is elismeréssel adózott neki. Óriási önuralomról tett tanúbizonyságot olyan nő létére, aki még nem lehetett több huszonötnél.

– Ne tételezze fel a legrosszabbat az anyjáról – felelt fanyarul. – Nem a maga testét ajánlotta fel.

A lány összerándult, és harag villant a szemében, mely zöld volt, mint nyáron a fű. Világosbarna haja pedig olyan, mint a frissen kivágott fatörzs egy titokzatos erdő mélyén, és súlyos copfba fonva pihent a vállán. A természetet juttatta Daniel eszébe, talán azért, mert szeplős volt az arca és az orra, mintha sok időt töltött volna a szabadban napernyő nélkül. Apró termetéhez formás idomok társultak, ami jól látszott a fűző és a nehéz kelmék takarása nélkül. Daniel még többet akart belőle látni.

Grace fölszegte az állát.

– Ön gúnyolódik velem, Mr. Throckmorten.

– Nem. Ez a bizonyos játékos a jelek szerint nem udvarolhatott önnek. Feleségül akarta venni.

– Ki ez az ember?

– Nem tudom – tárta szét a karját Daniel. – Senki sem veri nagydobra a kilétét, miközben vétkezik.

– De ha feleségül akar…

– Az anyja kizárólagos jogot ajánlott fel tétként, hogy a nyertes udvarolhat magának, és feleségül veheti.

– És ő ezt elfogadta? – hüledezett Grace felháborodottan.

– Igen. És ez volt az a pont, amikor kezdtem bánni, hogy beszálltam a játékba. De akartam azt a hegedűt. – Hasonló hangszer volt régen az apja birtokában, ám el kellett adnia, amikor az apósa, Daniel nagyapja, Madingley hercege nem adott elég pénzt a lányának.

Grace ajka szétnyílt, de egy ideig nem jött ki rajta hang, mintha nem tudná, hol kezdje.

– De végül ön nyerte meg azt a szörnyű játszmát.

– Igen.

A lány lejjebb jött egy lépcsőfokkal, csábítóan közel, és a férfi fölé hajolva, az ujjával felé bökött:

– Nem leszek a felesége! Ilyesmire biztosan nem kényszeríthet!

Levendulaillat lengte körül, mint a kertet egy holdfényes nyári éjszakán.

Micsoda romantikus, ostoba gondolat, korholta magát Daniel. Az még rendjén való, hogy amióta meglátta előlépni a sötétségből, azóta kívánja ezt a nőt. De eddig sosem engedte, hogy a vágy elhomályosítsa az ítélőképességét.

Csakhogy nehéz volt józannak maradnia egy elhagyatott házban, egy hálóinges, gyönyörű nővel szemben, aki ilyen bátran és szenvedélyesen viselkedik.

Szinte szerette volna ingerelni, erősködni, hogy igenis, azonnal házasodjanak össze – csak azért, hogy lássa, miként reagál. De ennyire még ő sem volt elvetemült.

– Ne aggódjék, Miss Banbury, nem áll szándékomban feleségül venni.

– Elmegyek a Scotland Yardra, és… – Grace a férfi szavai hallatán elhallgatott, és csak pislogott. – Ó… Hála istennek, ön is látja, mennyire nevetséges ez…

– Viszont vevő lennék egy szeretőre.

Forró pír áradt szét a sápadt arcon. A lány ajka megrándult, és szája elé kapta a kezét. Daniel rájött, hogy vidámság csillan a szemében. Végül kitört belőle a kuncogás.

– Ó, egek! – A lány lehuppant a lépcsőre, és kitörölt egy könnycseppet a szeme sarkából. – Mintha hajlandó lennék a szeretője lenni, bármit is állít a nyereményéről…

Daniel fölé hajolt, és nézte, ahogy az árnyéka beborítja. Grace hátradőlt, a könyökére támaszkodott, úgy nézett fel rá, amitől a hálóruha vékony kelméjén át jól láthatóvá vált formás keble. Úgy tűnt, olyan ártatlan, hogy észre sem veszi.

– Azt hiszem, alábecsüli a vonzerőmet, Miss Banbury – mondta Daniel halkan. Egyik lábát a lépcsőfokra tette, ahol a lányé is nyugodott, aztán könyökét a térdére támasztotta, úgy, hogy a kezével majdnem hozzáért Grace-hez.

A lány arcáról lehervadt a mosoly, de nem húzódott el.

– Csupán néhány nő volt ön előtt, aki azt hitte, ellen tud állni nekem – folytatta –, de ők is tévedtek. Ha azt akarnám, hogy legyen a szeretőm, könnyűszerrel rá tudnám venni.

Grace erre fölnevetett, de inkább keserűen, mint vidáman.

Daniel szeme összeszűkült, végigjártatta tekintetét a lány hálóingén, a vászon alatt kirajzolódó mellbimbójától a combjai közé gyűrődő anyagon át a szegély alól kikandikáló meztelen lábáig. Az apró lábujjak valahogy különösen bizalmas látványt nyújtottak a sötét előcsarnokban.

Mivel az érkezése, de még a hangos beszédük sem csalt oda senkit, Daniel már rájött, hogy egyedül vannak a házban. Nyilván a lány is tudja ezt, mégis hetykén ellenszegül. Csodálta a bátorságát és az elszántságát, a gondolat pedig, hogy a szeretőjévé tegye, egyre vonzóbbnak tűnt.

Megfordult a fejében, hogy Grace egy úriember lánya, tehát valószínűleg szűz. De hát ez más nőknél sem tartotta vissza, sőt annál izgalmasabb a kihívás.

– Nyugodtan kiegyenesedhet – mondta Grace hűvösen. – A megfélemlítés és kérkedés nálam nem működik.

Daniel nem mozdult.

– Nincs szükségem megfélemlítésre vagy kérkedésre, Miss Banbury. Nincs kétségem a vonzerőmet és a leleményességemet illetően.

Grace félrebillentette a fejét.

– Elájulnak magától a nők, mi?

– Annál többet is elérek – vágott vissza Daniel halkan. – Ha azt akarnám, hogy legyen a szeretőm, és elkezdeném felsorolni az okokat, miért adja meg magát, végül rávenném.

Meglepetésére a lány a szájára nézett. Az izgatottságból, amely eddig kerülgette Danielt, sajgó erekció lett. Miért vonzza ennyire ez a nő? Nyilván csak a hiányos öltözete teszi, meg a bájos arca és a formás teste.

– Azt hiszi, ilyen könnyen megfeledkeznék az erényről, arról nem is szólva, mit tett a családommal, és az ágyamba fogadnám?

– Nem mondtam, hogy könnyű lenne. De imádom a kihívásokat.

A lány kihúzta magát, és amikor a férfi nem mozdult magától, meglökte a vállát. Daniel jóformán érezte a keze melegét a ruha rétegein keresztül. Lassan fölegyenesedett, és engedte, hogy Grace is fölálljon. Több fokkal fölötte állt, így egy vonalba került az arcuk.

– Szóval ez most egy kihívás?

Daniel fölvonta az egyik szemöldökét.

– Szeretné, hogy az legyen?

Nem gondolta volna róla, hogy ilyen könnyen belemegy a játékba. Meleg lélegzete az arcát súrolta. Ereiben zubogott a vér, érzékeit fölajzotta a lány – a selymes bőre, a kívánatos piros ajka, a haja, melybe szerette volna beletemetni az arcát, és belélegezni az illatát…

– No és mit nyerek, ha bebizonyosodik, hogy nem tud eltántorítani az erkölcs útjáról? – tanakodott tovább hangosan Grace. – A házat?

– Természetesen nem. – Danielnek támadt egy ötlete. – A hegedűt.

A lány mély lélegzetet vett.

Igazam volt, gondolta a férfi diadalmasan.

– Ha pedig én nyerek, készséggel megosztja velem az ágyát.

– Nem fog nyerni.

Grace túlságosan magabiztosnak tűnt.

– Ha kerüli a társaságomat, az csalás. Engednie kell, hogy megpróbáljam elcsábítani.

Grace elpirult.

– Rendben van. De ön se csaljon, ne akarja most azonnal birtokba venni a házat. Elvégre laknom kell valahol. Azt sem tudhatja meg senki, hogy immár ön a ház tulajdonosa.

Daniel halványan elmosolyodott.

– Mert akkor tényleg úgy nézne ki, mintha a szeretőm lenne?

– Senki sem tudhat erről!

– Bármit is gondol rólam, nem szokásom tönkretenni a nők jó hírét. Hacsak nem épp azt várják tőlem. A Társaságnak nem kell tudnia a hálószobaügyeimről.

A lány bólintott.

– Áll az alku?

Daniel a felé nyújtott karcsú kézre nézett, és lassan megfogta. A törékeny ujjak szinte eltűntek hatalmas tenyerében, mintegy jelezve, ki az erősebb.

– Miért csinálja ezt? – kérdezte a férfi.

Grace mély lélegzetet vett, de nem sütötte le a szemét. Elképesztő volt a magabiztossága, amellyel szembeszállt vele. Daniel hirtelen alig várta, hogy megkaphassa.

– Mert ideje, hogy valaki megleckéztesse, Mr. Throckmorten.

– És mert ugyanúgy élvezi a kihívást, mint mi, hazárdjátékosok?

A lány felszisszent, és Daniel már azt hitte, elvetette a sulykot, amikor egy kalap alá vette az anyjával vagy saját magával. Érezte, hogy Grace nem tartja magát olyan esendő lénynek, amilyennek ő látja.

A lány elhúzta a kezét.

– Ismeri az álláspontomat. Alkut kötöttünk. Megpróbálhat elcsábítani, én pedig ellen fogok állni. De ha megadom magam, és a szeretője leszek, ön nyer. Ha megszegi bármelyik szabályt, amelyben megállapodtunk, engem illet a győzelem és a hegedű.

– Rendben.

– És nem várhatunk örökké, hogy bebizonyítsa, nem képes elcsábítani.

– Az örökké hosszú idő.

– Pontosan. És addig kellene várnia.

– Nem elbizakodott kissé? – évődött Daniel, és mielőtt a lány rájött volna, miben mesterkedik, újra megfogta a kezét. A lány még csak meg sem remegett, pedig valószínűleg az udvarlóival is csak kesztyűben érintették meg egymást.

Daniel kihasználta a helyzetet, és megcsókolta a keze fejét, aztán megfordította, és a tenyerét is csókkal illette. Levendulaillat lengte körül, és bekúszott az orrába. Mindig erre az éjszakára fog gondolni, ha megérzi, és a kihívásra, amit ez a nő jelent. Amikor megérintette a nyelvével a tenyerét, a lány ugyan megdermedt, de nem szisszent fel, és nem rándult össze riadtan.

– Határidő, Mr. Throckmorten. Egy hete van bebizonyítani az állítását, miszerint képtelen lennék ellenállni magának – mondta enyhe gúnnyal, és elhúzta a kezét.

– Három hét.

– Kettő.

– Rendben.

– És nekem nincs más dolgom, mint ellenállni önnek – nyugtázta a lány olyan hangon, mint aki nagyon is előnyös üzletet kötött.

– Rövidesen majd ennyit sem akar tenni, Miss Banbury.

– Mást is fogok tenni, ne aggódjék!

– Ellenem?

– Ön ellen.

– Ó, már alig várom!

Elhallgattak, és csak nézték egymást. Fölméri, hányadán állnak egymással, tűnődött Daniel, és hirtelen örült, hogy megnyerte azt az átkozott kártyapartit.

– Most távozhat, Mr. Throckmorten – szólalt meg halkan a lány.

– Már alig várom, hogy újból találkozzunk, Miss Banbury.

Furcsa módon nehezére esett elfordulni. Szerette volna a karjába kapni Grace-t, fölvinni a lépcsőn, és bebizonyítani neki, hogy esélye sincs a csáberejével szemben.

De ez nem volt része a játéknak.

– Mr. Throckmorten? – hallatszott fentről, amikor már az ajtónál járt.

Daniel hátranézett a válla fölött, a lány pedig kinyújtotta felé a kezét.

– Kérem a kulcsot!

– Én vagyok a ház tulajdonosa.

– És beleegyezett, hogy e tényt titokban tartsuk. Amíg itt élek, nem jöhet be könnyűszerrel, amikor kedve tartja. Adja ide a kulcsot, kérem!

Daniel visszaballagott, közben magában mosolygott, mert észrevette, hogy a lány még mindig azon a lépcsőn áll, ahol egy magasságban lehet vele. Nem bánta a kulcsot – egy másik, amelyik a konyha ajtaját nyitotta, úgyis nála maradt. A lány tenyerébe tette a kapukulcsot, majd mielőtt Grace elhúzódhatott volna, ráhajtotta az ujjait.

– Fogja szorosan, Miss Banbury – mondta halkan –, mert ez az utolsó, amiről önként lemondok.

Grace összeszorította a száját, de csak bólintott.

– Jó éjszakát! – hajolt meg előtte Daniel.

Aztán behúzta maga mögött az ajtót, és kisvártatva hallotta, hogy fordul a kulcs a zárban. Nem nézett vissza, miközben lesietett az utcára, ahol a lova várta. Rég nem érezte magát ilyen könnyűnek.

Nyugtalan volt az utóbbi időben, sőt ingerlékeny – bizonyára unatkozott. Közeledett a harminchoz, és az élet, melyet azóta folytatott, mióta évekkel ezelőtt kegyvesztetten elbocsátották Cambridge-ből, már nem elégítette ki. Időközben szép vagyont halmozott fel, ám a megszerzése most már túl könnynek tűnt. Még a szerencsejáték is – hogy vad kockázatot vállal, majd nyer – elvesztette a vonzerejét, mert elég tehetséges volt ahhoz, hogy bármilyen téren nyerjen, amihez csak egy kis ügyesség kellett. Beleértve a csábítást is…

Most azonban itt egy újabb kihívás, amelyre összpontosíthat. Érezte, hogy Grace Banbury nincs hozzászokva az olyan emberekhez, mint ő, akik képesek uralkodni magukon. Az anyja nem tud, és a csupasz ház alapján ítélve a fivére sem lehet jobb.

Valószínűleg Grace vigyáz rájuk, ahogy most is próbál. Nyilván nem csupán a hegedűt akarja, noha az is szép summát ér. Az anyja csúnyán rászedte, és ő elvesztette az otthon biztonságát. Ám közben a saját kis játszmáját űzi…

Nos, ő nem fogja megfosztani tőle. Sem önmagát a lehetőségtől, hogy az ágyába csábítsa.

Danielnek nem volt szüksége a házasság hosszú távú elkötelezettségére. Nem kellett a családja kedvében járnia, mert nem ő volt az örökös. Ő és Grace előbb-utóbb ráunnak egymásra, és továbblépnek, ez nyilván elkerülhetetlen, ám addig olyan gyönyörben részesíti a lányt, amilyet el sem tud képzelni.

Grace nem bízott ebben a férfiban. A bejárati ajtó melletti ablaknál állt, és a függöny résén át figyelte, ahogy a nyeregbe száll és ellovagol. Az utcai gázlámpák fényében sokáig figyelte a távolodó alakot – egyenes tartását, a könnyedséget, amellyel a lovát megülte.

Azt hiszi, mindent irányíthat.

Nagy sóhaj kíséretében leült a legalsó lépcsőfokra, és a kezébe temette az arcát. Mibe keveredett?

Émelygés kerülgette, forgott a gyomra, mintha még meglepné, amit az anyja tett. Az évek során már annyiszor hitte, hogy nem okoz több csalódást. És mindannyiszor kellemetlen meglepetés érte.

De ez…

Nagyot nyelt. Az anyja mindig azt hitte, hogy nyerni fog, de alábecsülte a kockázatot. Most kihasználta, hogy valaki Grace kezére pályázott, és ezzel tette számára vonzóbbá a tétet.

De én nem díj vagyok, amit meg lehet nyerni! – gondolta Grace csüggedten.

Hála istennek, Mr. Throckmorten nem akarja feleségül venni. Nem olyan bolond, hogy megpróbáljon behajtani egy ilyen nyereményt. Grace nem is sértődött meg, amiért nem akarta elvenni. Ez az ember semmit sem tud róla… azon kívül, hogy kívánja.

Ami nem is kellemetlen, vallotta be magának, és megborzongott. Mindig is ilyen hatást váltott ki belőle, ha egy férfi elismerően nézett rá. Minden másodpercét élvezte, sütkérezett a figyelmében, és flörtölt, ahogy csak egy elbizakodott nő képes. Amíg kis híján oda nem lett a jó híre és az önbecsülése…

Ha ezen rágódik, belebetegszik. Már rég megtanulta, hogy a család kétes ügyeit neki kell helyrehoznia. A legújabb ötletet maga Mr. Throckmorten adta, amikor a nők elcsábítása terén elért sikereivel dicsekedett, és Grace elkeseredett vakmerőséggel kapaszkodott bele. Meg kell szereznie azt a hegedt! Sajnos nem a gyerekkori emlékek, hanem az értéke miatt. Állítólag olyan ritka, hogy gyűjtők több ezer fontot is megadnának érte.

Vajon annyi elég lesz kezdő részletnek egy ingatlanért? Amelyben ő lesz a tulajdonos, és az anyjának nem lesz beleszólása!

Ám ahhoz, hogy visszaszerezze a hegedűt, fogadást kellett kötnie egy hazárdjátékossal. Pedig megesküdött, hogy sosem tesz ilyet!

Visszatért az émelygő, rossz érzés, és kétségek gyötörték. Lehet, hogy valójában jobban hasonlít az anyjára, mint gondolta?

De nem, épp azért teszi mindezt, hogy helyrehozza az anyjuk hibáját, hogy biztosítsa Edwardnak és saját magának az otthont, amit elvettek tőle. A hozományához nem juthat hozzá, az úgy el van zárva a bankban, hogy még az anyjuk sem tudta rátenni a kezét. Ám ha most sietve férjhez menne, akkor sem biztos, hogy a férje megengedné, hogy rendelkezzék a pénznek legalább egy részével.

Grace biztos volt benne, hogy meg tudja nyerni a fogadást. Nincs benne semmi kockázat. Próbálkozhat Mr. Throckmorten, amivel csak akar, ő sosem engedné magát elcsábítani, amikor ilyen sok forog kockán.

Tanult a hibájából.

3. fejezet

Grace mozdulatlanul ült, és belegondolni sem mert, mit tett.

Hirtelen kulcs zörrent a bejárati ajtó zárjában. Levegő után kapkodott és felugrott – ám ezúttal az öccse jól ismert, kedves alakja jelent meg előtte: barna haja kócos, az álla borostás, arcán döbbenet és aggodalom.

– Grace! Mikor érkeztél? – tudakolta zavartan. Mielőtt a nővére felelhetett volna, már észrevette, hogy hálóinget visel. Elkerekedett a szeme, és hátranézett a válla fölött. – Throckmortent láttam kijönni innét. Azt hittem, biztosan nyitva felejtettem az ajtót. Még nem szoktam meg, hogy nincs komornyik… – Összerezzent és elhallgatott, aztán borús szürke szeme ismét a nővérére szegeződött. – Beszéltél vele?

– Igen – felelt Grace higgadtan. – Nem tudta, hogy itt vagyok, amikor megérkezett.

– Nem tartozom neki semmivel…

– Nem, de anya igen. Vagyis inkább tartozott.

Edwardon csupán megrökönyödés látszott. Nyilvánvalóan ittas volt, de nem részeg, aminek Grace örült.

– Gyere, Edward, menjünk fel a nappaliba. Sok mindent kell elmondanom neked.

Miután helyet foglaltak a két kanapén egymással szemben, az öccse aggodalmas arccal hallgatta végig a beszámolóját. Grace utálta nézni a fájdalmas tekintetét, amikor közölte vele, hogy az anyjuk eljátszotta a fia örökségét. Edward zavartnak, lesújtottnak tűnt, nyoma sem maradt az életkedvtől duzzadó fiatalembernek, akit ő ismert. Grace félt, hogy talán erősködni fog, hogy visszanyer mindent, de nem tette. És ez szinte még rosszabb volt.

Amikor arra kellett volna áttérnie, miként keverte bele a játékba őt is az anyjuk, elakadt a szava. Túlságosan kínos ez az ügy, Edwardnak nem kell megtudnia. Mert akkor megkérdezné, mit mondott Mr. Throckmorten a házasságról, és ő kénytelen lenne hazudni neki. Márpedig Grace nem akart hazudni az öccsének. Épp elég, hogy el kell hallgatnia előle dolgokat.

De hát hogyan mondhatná el neki, hogy a nővére, aki még ki sem heverte a Baxter Wells okozta csalódást, most fogadást ajánlott egy másik férfinak, hogy csábítsa el?

Edward egyenesen megtiltaná. Meg akarná védeni, ne adj’ isten, még párbajra is kihívná Mr. Throckmortent.

Annyit azonban megérdemel, hogy tudja: Grace-nek van egy terve.

Bízott az öccsében, csak az ítélőképességében nem.

– Nála van a hegedű, Edward – mondta kezét tördelve, és elfordította a tekintetét.

– Amit neked ígértek? Anya azt is odaadta? – szörnyülködött az öccse.

– Igen, de azt hiszem, rá tudom venni Throckmortent, hogy visszaadja. És ha eladjuk, az árából biztosan tudunk magunknak lakást bérelni, esetleg a sajátjaink valamelyikét.

– De hogyan tudnád visszaszerezni?

Grace nem tudta, milyen hazugságot eszeljen ki.

– Megengedte, hogy egyelőre itt maradjunk. Nem olyan kegyetlen, nem tett bennünket az utcára.

– Milyen kedves tőle! – gúnyolódott epésen Edward. – Amikor annyi házuk van, hogy választani se tud közülük!

Grace felsóhajtott, miközben vadul törte a fejét.

– Én… fogadtam vele, hogy enyém lesz a hegedű.

Edward elkomorult, és kutatva nézett rá. A lány gyorsan folytatta:

– Azt hiszi, nem tudom rávenni, hogy adja vissza önként, pedig képes vagyok rá.

– Hogyan? Túl nagy árat fog kérni tőled.

Az öccse nagyon is közel járt a valósághoz, és Grace nem bírt a szemébe nézni.

– Nem tudom, Edward. Először persze bosszút forraltam, de hát végül is nem az ő hibája, hogy anyánk… olyan, amilyen. – Egymást kergették a fejében a gondolatok. Ahhoz, hogy visszaadja a hegedűt, Mr. Throckmortennek másmilyen embernek kellene lennie. Grace megdermedt. Vajon Edward elhiszi, hogy képes megváltoztatni azt a férfit? De nem volt jobb ötlete. Mielőtt meggondolhatta volna magát, kijelentette: – Úgy döntöttem, megpróbálom hazárdjátékosból olyan emberré változtatni, aki a becsület kedvéért legalább a hegedűt visszaadja nekünk.

Edward hátradőlt, és zavaros tekintettel nézett rá.

– Nem értem. Miként tudod rávenni, hogy hagyjon fel a szerencsejátékkal? Ha képes lennél efféle csodára, anyánk még most is itt lenne velünk.

Feszült csend támadt, miközben mindketten eltűnődtek, vajon hova menekült az anyjuk, és mi lesz vele. De ahogy őt ismeri, gondolta Grace, bizonyára vitt magával valami értékeset. Egyelőre inkább könnyebbséget jelentett, hogy nem kell vele is foglalkozniuk.

– Tartsd magad távol Throckmortentől, Grace! – Edward előrehajolt ültében, és komolyan nézett rá. – Nem biztonságos társaság fiatal nők számára.

– Nem szándékozom kettesben maradni vele – jelentette ki sietve a lány.

Azt persze nem tudhatja, hogy Mr. Throckmortennek mi a szándéka vele, tette hozzá magában, és megborzongott, de egyáltalán nem félelmében.

– Grace – győzködte az öccse –, hát nem tudod, ki ez az ember?

– Nos… a neve ismerősen cseng, de nem volt időm utánagondolni, miért.

– Az apja, Baldwin Throckmorten híres zeneszerző volt, mielőtt meghalt.

– Ó, persze, onnét ismerem! Vannak tőle kottáim. – Megpróbálta elképzelni az ifjú Mr. Throckmortent egy zenészcsalád sarjaként, de még gyereknek sem tudta elképzelni. Biztosan megkeserítette a család életét az alattomos csínyeivel és az erőszakosságával.

– Az anyja, Lady Flora a megboldogult Madingley herceg lánya.

– Ezek szerint a herceg rokona? – csodálkozott Grace. Ez még hasznos is lehet a terve szempontjából. Nyilván Mr. Throckmortent is érdekli, mit gondol róla a családja.

– Hallgass végig! Lady Flora is szeretett zenét szerezni, de sosem lett sikeres.

– Tőle is vannak kottáim – vonta össze a szemöldökét Grace.

– Előreszaladsz – intette Edward halkan. – Amikor összeházasodtak, a férje nagyon szegény volt, és a herceg támogatására szorultak. Már önmagában is botrányos volt, hogy ennyire rangján alul ment férjhez. Éveken át próbálta kiadatni a műveit, de hasztalan. Baldwin Throckmorten viszont egyre híresebb lett. Aztán egy nap lezuhant Madingley Court egyik balkonjáról, és meghalt.

Grace felsikoltott.

– Mekkora volt a fiuk?

– Nem tudom pontosan, de kicsi.

Nem akart sajnálatot érezni a férfi iránt. Hiszen szerencsejátékos, és öntelt nőcsábász.

– Ez még nem minden. A személyzet hallotta, amikor Lady Flora azt mondta, az ő hibája, hogy a férje meghalt.

– Ó, nyilván a bánat mondatta vele!

– És aztán addig bánkódott, mígnem fél évvel később egy lenyűgöző szimfóniával állt elő. Aztán nem komponált többet. Bár nem volt rá bizonyíték, mindenki úgy vélte, hogy meggyilkolta a férjét. Most visszavonultan él vidéken, sosem jön Londonba. Throckmortent pedig ugyanúgy botrányok övezik, mint a szüleit. A herceg többi gyereke sem jobb, de az ő ügyeiket eltehetjük máskorra.

– Ha a szüleivel kapcsolatban gyilkosságról pletykálnak, azt Mr. Throkcmorten aligha múlhatja felül.

– Természetesen nem. De megrögzött hazárdőr, fogadást köt bárkivel, akár szamárságokról is. Például hogy hány látogatója lesz egy adott napon a legújabb elsőbálozónak, vagy hányszor jelenik meg a nyilvánosság előtt Viktória királynő egy hét alatt.

Vagy hogy el tud-e csábítani egy elkeseredett nőt, gondolta Grace fogcsikorgatva.

– Úriember létére túl sokat foglalkozik az üzlettel. Az a hír járja róla, hogy bármelyik nőt képes levenni a lábáról, azt is, aki makacsul ellenáll.

Grace-nek arcába szökött a vér, és még erősebb lett az eltökéltsége, hogy ellenáll neki.

– Nem adja jelét, hogy meg akarna házasodni – folytatta Edward –, ezért az ifjú hölgyek inkább elkerülik.

– Ostoba embernek tűnik – jegyezte meg Grace.

És olyannak, aki bármit hajlandó megtenni, hogy nyerjen, ami még hasznára válhat a tervének. Lehet, hogy ez a gyengesége?

– Azt mondják – vonta meg a vállát Edward, és a hangjában irigység bujkált –, hogy dúsgazdag.

– Ennyire sikeres volt az apja?

– Szerintem nem. Throckmorten zseniálisan intézi a pénzügyeit.

– És egy napon mindent tönkre fog tenni a szertelenségével – tűnődött hangosan Grace, és elfordult. – Hát nem érti, hogy ha eluralkodik rajta a játékszenvedély, talán soha nem szabadulhat tőle?

Aztán rájött, mit mondott, és ránézett az öccsére.

Edward őszinte szomorúsággal nézett vissza rá.

– Nem olyan súlyos eset, mint én.

– Ne mondj ilyet! Anyára gondoltam.

– Még csak haragudni sem tudok rá. Valószínűleg ugyanezt tettem volna.

– Tévedsz! Nem kell olyannak lenned, mint ő. Akár most azonnal felhagyhatsz a játékkal.

– A véremben van, hisz tudod – ellenkezett Edward olyan csüggedten, mintha már föladta volna a küzdelmet. – De neked nem, Grace, hála istennek.

Grace-nek émelygett a gyomra. Ha a testvére tudná, milyen vakmerően teszi kockára a jó hírét, óriásit csalódna benne.

– Nekem is vannak hibáim, Edward, jól tudod.

Az öccse felsóhajtott, és átkarolta a vállát.

– Wells a bolondját járatta veled, Grace. Azt hittem, ő a legjobb barátom, még biztattalak is, hogy fogadd el a közeledését.

– Nem tudhattad, Edward – suttogta Grace. – Az pedig az én hibám volt, hogy… – Elhallgatott, mert nem bírta kimondani a szavakat.

– Tapasztalatlan voltál, Grace. Wells kihasznált, azt mondta, hogy feleségül akar venni. Még én is hittem neki. Hát hogyne hittél volna te, egy szerelmes leány! – Öklével a tenyerébe csapott. – Persze nem mer az utamba kerülni itt, Londonban. Tudja, hogy behúznék neki egy jó nagyot azért, ahogy veled bánt!

Grace maga köré fonta a karját. Szegény Edward! Igazán közel állnak egymáshoz, de még ő sem tud mindenről, ami Baxter Wells és közte történt. Például a lopott találkákról, amikor a karjai közt feküdt…

– Ígérd meg, Edward, hogy nem beszélsz erről Mr. Throckmortennel! Szerintem én jobban tudok rá hatni, mint te. Vissza fogom szerezni a hegedűt!

– Utálom, hogy így kihasznállak, Grace.

– Ígérem, hogy óvatos leszek.

Végül az öccse bólintott.

– Sovány vigasz, de legalább ma este nyertem.

– Ó, Edward! – suttogott Grace csüggedten. Szeretett volna könyörögni neki, hogy legalább ezt a pénzt ne fordítsa játékra, de mégsem mutathatott ekkora bizalmatlanságot.

– Ebből pár hétig ki tudjuk fizetni a számlákat. Esetleg egy új ruhára is telik neked. Ha észhez akarod téríteni Throckmortent, a legjobb oldaladat kell mutatnod neki.

– Észhez téríteni?

– Hát nem ez a célod?

Egy hazárdjátékost? – gondolta Grace komoran. Egész életében ezen fáradozott. Először az anyjával, aztán az öccsével, és most Daniel Throckmortennel kapcsolatban. És sosem működött. De ha nem is tudja Mr. Throckmorten lelkét megmenteni, talán azt el tudja érni, hogy a Társaság más szemmel nézzen rá.

E terv segítségével elhitetheti Edwarddal, hogy tisztességes úton nyerte vissza a hegedűt, és ki tudja védeni Mr. Throckmorten csábítási kísérleteit.

Távozáskor Edward nem csókolta meg az arcát, nem tette a vállára a kezét, ahogy régen. Grace szeme könnybe lábadt, de visszafojtotta a sírást. Még nem ért véget a küzdelem – és nemcsak a saját szabadságáért küzd, hanem azért is, hogy az öccse rendbe jöjjön. Hisz miféle élete lehetne a társadalmi rangot jelentő birtok nélkül?

Mély lélegzetet vett, és igyekezett megnyugodni. Fáradt és zavarodott volt. Egyelőre van tető a fejük fölött, biztatta magát, és van mit enniük. Afelől nincs kétség, hogy ellen tud állni Mr. Throckmortennek. És azzal, hogy ellenáll, visszaszerzi a hegedűt. Bármit megtenne, hogy megmentse Edwardot!

Grace hajnalban ébredt, mert vidéken hozzászokott. Lévén hogy Edward jobbára Londonban időzött, az anyjuk pedig sokáig aludt, Grace volt az, aki tárgyalt az intézővel, és kézben tartotta a birtok ügyeit. Elkezdett mezőgazdasági témájú könyveket olvasni, melyeket a jószágigazgató ajánlott neki, hogy értse, miről beszélnek. Hasznos elfoglaltságnak tartotta, mert egy nap jó feleség szeretett volna lenni.

Nem pedig szerető.

Ha holmi szeretőre gondolt, egy önző teremtést képzelt el, aki a test örömeinek él, és a kemény munkától, mely a házasságra való felkészülést jelenti, húzódozik. El sem tudta képzelni, mi vehet rá egy nőt, hogy egy férfinak szentelje az életét csupán a pénz kedvéért. Természetesen most már tudta, milyen könnyen elveszítheti valaki a szüzességét. És aztán ott a félelem, hogy a nászéjszakán a férje rájön, hogy nem érintetlenül jött a házasságba…

A találkozás Daniel Throckmortennel rákényszerítette, hogy újragondolja az elképzeléseit, és beigazolt bizonyos dolgokat, amiket eddig is tudott magáról. Túlságosan is vonzódik a jóképű és veszedelmes kisugárzású férfiakhoz. Attól nem félt, hogy enged Daniel próbálkozásának, de csalódottsággal töltötte el, hogy a jelek szerint a férfiak a gyengéi. Az anyjának és az öccsének a hazárdjáték jelentette az izgalmat. Számára az ősi játszma férfi és nő között.

Meg az új játszma, melyet Mr. Throckmortennel kezdett…

Vajon a férfinak mi a terve? – tűnődött, miközben kivasalt magának egy ruhát. Váratlan időpontokban bukkan fel, és ráerőlteti a társaságát? Vagy „udvarolni” fog, mindennap meglátogatja, és társalognak, ismerkednek, mintha házasságra készülnének, nem pedig más, tilalmas dologra?

Grace megmosakodott, felöltözött, és közben megfogadta, hogy este megkéri Edwardot, segítsen neki felhozni néhány vödör forró vizet a szobájába, hogy rendes fürdőt vehessen. Miközben a földszinti könyvtárban levelet írt, melyben Londonba hívta a komornáját, zajt hallott a ház hátsó része felől.

Edwardra számított, de a konyhában egy kamaszt talált, aki tágra nyílt, bizalmatlan szemmel méregette, miközben aszalt almát majszolt. Némi kérdezősködés után kiderült, hogy Edwardnak még megvan a lova, és ez a Will nevű fiú tartja rendben az istállót – amellett hogy az inaskodást tanulja. Nyilván olcsóbb volt, mint egy jól képzett komornyik.

Grace ismét megvált egy érmétől az összekuporgatott pénzecskéjéből, és új feladatot adott a gyereknek: keresse meg Daniel Throckmortent, és kövesse a nap folyamán.

Tudni akarta, miféle ember, melyek a törzshelyei, kikkel barátkozik a Társaságból. A tervéhez tanúk kellenek, és egyet már ki is szemelt magának.

Délután Grace bérkocsival Standish báró elegáns városi házához hajtatott, hogy meglátogassa a báró feleségét, akit jó pár évvel korábban még Beverlyként ismert. Együtt jártak iskolába, még mielőtt Grace anyjának az anyagi helyzete megváltozott. Beverlyvel később is írtak néha egymásnak, de amikor barátnője férjhez ment, és jöttek a gyerekek, a levelek elmaradoztak.

Mindazonáltal Grace változatlanul bízott Beverly barátságában, és biztos volt benne, hogy ő be tudja mutatni a megfelelő hölgyeknek.

Míg várta, hogy a komornyik bevigye a vizitkártyáját, eltűnődött, vajon mibe keveri bele Beverlyt. Annyi titkot kell rejtegetnie! Bár úgy vélte, abban legalább bízhat, hogy Mr. Throckmortent a játékszenvedélye rábírja, hogy hallgasson a kettejük kapcsolatáról. De mi van a másik két férfival, akik jelen voltak a kártyapartin, és tudják, mit nyert? Egyikük állítólag az ő kezére pályázott, elmélkedett Grace nyugtalanul. Csak remélni merte, hogy az illető nem kockáztatja a botrányt azzal, hogy nyilvánosságra hozza a szerepét az ügyben.