Az olvasóknak – nekik köszönhetően olyanok ezek a könyvek, amilyenek

Prológus

Gondoljunk csak vissza. Láthatóak voltak bizonyos jelek. De pontosan mik?

Utólag mindannyian ugyanezeket a kérdéseket tették fel maguknak. Hogyan jutottunk idáig? Megakadályozhattuk volna?

Aaron Falk tudta, hogy ez utóbbi a kulcskérdés. A válasz pedig valószínűleg az, hogy igen. Még az olyan esetekben is, amikor nincsenek figyelmeztető jelek – ezúttal márpedig voltak –, a válasz szinte mindig az, hogy igen. Egyetlen tetthez millió döntés vezet, az a tett pedig millió módon alakulhat másként. De bizonyos emberek meghoztak bizonyos döntéseket – némelyik tudatos volt és átgondolt, mások kevésbé –, és az így kialakuló, millióféle elágazás közül most éppen ezen találták magukat.

A baba aludt, amikor rátaláltak. A nem egészen hathetes kislány korához képest jó súlyban volt, egészségesnek számított, és jól érezte magát, attól eltekintve, hogy teljesen magára hagyták. A babakocsijában lévő mózeskosár elég melegen tartotta. Gondosan bebugyolálták egy tiszta pólyába, amelyet az állam vezető gyerekholmi-kereskedőjénél vásároltak, és kézműves gyapjútakarót terítettek rá. És ezt pontosan úgy helyezték el, hogy ha egy járókelő a babakocsira pillantott, egyből a takarót látta meg, nem a babát.

Tavaszi éjszaka volt, a felhőtlen dél-ausztrál égbolton csillagok ragyogtak, aznapra nem jósoltak esőt, de azért teljesen kifeszítették a babakocsi vízálló napfénytetőjét. A tető és a babakocsi közti résre egy négyszögletes lenvászon szövetet helyeztek, amelyet egyébként napernyőnek használtak. Ha egy járókelő a babakocsira pillantott, egyáltalán nem is látta a benne alvó babát.

A babakocsi néhány tucat másikkal együtt parkolt a Marralee-völgy Éves Étel- és Borfesztiváljának erre kijelölt öblében, az óriáskerék vetette árnyékon osztoztak egy rakás biciklivel és rollerrel, valamint egy magányos triciklivel. A hátsó sarokban hagyták, a fékét rendesen behúzták.

A családok, amelyek úgy érezték, egy estére eleget ünnepelték a helyi vállalkozásokat azzal, hogy elköltötték a pénzüket borokra, sajtokra és vidámparki attrakciókra, az ezt követő órák során egyesével összeszedték a kis járműveket. Valamivel fél tizenegy után már csak az az egy szem babakocsi és az elektrotechnikai asszisztens biciklije maradt ott.

A technikus a jármű lakatját kioldva megállt egy pillanatra. Körbenézett. A fesztivál hivatalosan fél órával korábban zárt, a helyszín mostanra nagyrészt kiürült, csak néhány itt dolgozó ténykedett még. A technikus a hátizsákjába tette a biciklilakatját, még egyszer körbepillantott rohamosan sötétedő környezetén, aztán odasétált a babakocsihoz. Lehajolt, és bekukucskált a napfénytető alá, aztán felegyenesedett, és teljesen feltolta. A bepólyált csöppség a hűvös levegőtől kicsit összerezzent, a technikus pedig elővette a telefonját, és bepötyögött rajta egy számot.

A baba nevét feltüntették a bodyján lévő címkén. Zoe Gillespie. A családja nem helyi volt – legalábbis már nem annak számított –, de a fesztiváligazgató és az ügyeletes rendőrtiszt mindkét szülőjét névről ismerte.

Zoe anyjának telefonja a babakocsi alatti tárolórekeszben heverő pelusos táskából szólalt meg. A dallam valósággal belehasított az éjszaka csendjébe. A becipzározott táskában volt még egy slusszkulcs és egy retikül, benne egy személyi igazolvánnyal, különböző plasztikkártyákkal és némi készpénzzel. A technikus kiszaladt a látogatóknak fenntartott parkolóba. A kevés ott álló jármű egyike az a családi szedán volt, amelyre a slusszkulcson látható logó utalt.

Zoe apjának telefonja néhány kilométerrel odébb szólalt meg, a Marralee-völgy jobbik olasz éttermének előterében. Az imént vett búcsút a taxiba ültetett szüleitől, és éppen a számlát rendezte, miközben a tulajdonossal és annak férjével csevegett, akik mindketten emlékeztek rá az iskolából. Épp Zoéról készült fényképeket mutogatott nekik – az első gyereke volt, és vasárnap már hathetes lesz, el sem tudta hinni –, a tulaj pedig erősködött, hogy fogadja csak el ajándékba azt az üveg gyöngyöző bort, amikor az örömapa telefonjának kijelzője felvillant.

Az étterem negyedóra sétára esett a fesztivál területétől. A tulajdonos megszegte a sebességkorlátozást, amelyért korábban ő maga lobbizott, így alig három perc alatt odaértek, és közvetlenül a főkapu mellett taposott a fékre. Zoe apja onnan rohant el az éjszakára bezárt standok mellett, egyenesen a kislányához.

A fesztivál területét később alaposan átfésülték, de Zoe anyját, a harminckilenc éves Kim Gillespie-t nem találták meg.

Önkénteseket toboroztak, és még egyszer átkutatták a helyszínt. Aztán a parkolót és a fesztivál területét két oldalon közrefogó szőlőskerteket is. A babakocsit úgy parkolták le, hogy kelet felé nézett, a fesztiválterület hátulja és az emberektől nyüzsgő kijárat irányába. A kijáraton túl a bozóterdő terült el, és egy kis ösvény, amelyen csak egyetlen helyre lehetett eljutni. A keresés ennek mentén folyt tovább, és a víztározónál kötött ki. Aztán átnézték a széles sétaútvonalat is, amely a vízfelület körül haladt – azon a késő éjjeli órán nem jártak arra sem civilek, sem a fesztiválhoz tartozó járművek –, és egészen az egyenetlen part legmagasabb pontjáig ért, a meredek, sziklás részig, amelyet a helyiek szimplán Peremként emlegettek. A víztározó odalent mély volt és széles.

Két nappal később, több mint egy kilométerrel arrébb rábukkantak Kim Gillespie fehér edzőcipőjére, teljesen elázva és az üledéktől csíkosan, a gát szűrőberendezésén akadt fenn.

Speciálisan képzett búvárokat hívtak a helyszínre, hogy fésüljék át a természetes víztározó közepén lévő hasadékot. Olyan mélyre hatoltak a barlangszerű üregbe, amennyire csak tudtak, miközben a keresés többi résztvevője gyalogszerrel és ranger járművekkel folytatta a munkát, az önkéntesek pedig a saját csónakjaikkal fésülték át a víz sekélyebb részeit. Tovább folyt a kutatás egy hétig, aztán kettőig, aztán lelassult, és végül teljesen abbamaradt. Ekkor már csak ígéretek hangzottak el, hogy majd nekifutnak még egyszer, amikor alacsonyabb lesz a vízszint. A tavaszból nyár, majd ősz lett. Zoe kinőtte a babakocsiját, megtette az első lépéseit, cipőt kellett neki venni. Az első születésnapja jött és ment.

Mit láttam? Azokat, akik ismerték és szerették a Gillespie családot, nem hagyták nyugodni a kérdések. Maguknak és egymásnak is feltették ezeket. Mit nem láttam?

Zoe anyja pedig nem tért vissza a lányáért.

Elsô fejezet

Egy évvel később

Már volt ott valaki.

Aaron Falk kissé – és valójában indokolatlanul – ingerülten parkolt le a másik autó mellett. A lekanyarodó utat pontosan olyan nehéz volt kiszúrni, ahogyan arra emlékezett, majdnem teljesen elnyelte a főút két oldalán magasodó bozóterdő. Olyannyira eltakarta, hogy Falk naivan azt feltételezte, bármi is várja az út túlvégén, nem kell rajta osztozkodnia senkivel. Elszámolta magát, jött rá most, amikor sóhajtva lefékezett.

Az előző évben nem egyedül érkezett ide. Akkor Greg Raco ült az anyósülésen, Falk pedig barátja instrukcióit követve vezetett, és lassan már nyolc órája voltak úton. Raco szinte rá sem pillantott a GPS-re, azután pedig végképp nem volt erre szüksége, hogy átkeltek Victoria állam határán Dél-Ausztráliába. Lelkesedése ragadósnak bizonyult, csak úgy falták a kilométereket, felváltva osztottak meg egymással különböző híreket, és választottak zenéket. Raco újszülött fiának keresztelőjét arra a hétvégére szervezték, ugyanabba a templomba, ahol néhány évtizeddel korábban Raco és fiútestvérei is átestek ezen a szertartáson. A felesége és két gyereke már odautazott, ott vártak rá, de őt szólították őrmesteri kötelességei. Érezhetően az járhatott a fejében, hogy vissza akar térni a családjához, úgyhogy Falkot meglepte, amikor egyszer csak előrehajolt az anyósülésen, és a kietlen úton egy facsoportra mutatott.

– Látod azt a nyílást a fák között? Na, ott kanyarodj le.

Bő fél órája hagyhatták már maguk mögött a várost, és Falk semmit sem látott. A bozóterdő itt is pontosan úgy festett, mint eddig bárhol az út mentén.

– Hol? – kérdezte.

– Ott, nézd.

Falk továbbra sem látta, mit kellene észrevennie, és szabálytalan módon tolatva kellett megtennie jó néhány métert, mire kiszúrta azt az egysávos utat. Ahogy végignézett aszfaltozatlan felületén, azon gondolkodott, mennyire fogja bírni ezt az autója felfüggesztése.

– Mi van a túlsó végén?

– Ez csak egy gyors kitérő – vigyorgott Raco. – Majd meglátod, hogy megéri. Bízz bennem.

Igaza volt. Megérte megállni, akkor is, és most is.

Most, hogy Raco nem ült mellette, Falk szinte araszolásig lassított, és még így is sikerült elhaladnia a lekanyarodó út mellett. A visszapillantó tükörben szúrta ki, és az ideálisnál hosszabban tolatva – az ilyesmi még akkor sem volt ajánlott errefelé, ha épp nem járt itt más jármű – végül megállt a keskeny út mellett, amely úgy tűnt, szó szerint a semmibe vezet. A túlsó végén egy kis tisztás volt, amelyen valaki már leparkolta az autóját.

Falk odagurult mellé, és leállította a motort. Néhány pillanatig csak ült, és azt a részt nézte, ahol a sűrű bozóterdőn rés nyílt. Az égbolt fénylő kupolának látszott, élénk kéken ragyogott, igazi tavaszi idő volt. Alatta a Marralee-völgyet alkotó növényzet sokszínű környezete húzódott. Falk az előző évben itt járva úgy érezte, részben azért annyira letaglózó a látvány, mert az ember nem számít rá. A völgy pedig most, a késő délutáni nap fényében, ha lehet, még gyönyörűbb volt, mint amilyenre emlékezett.

Kikászálódott a kocsiból, és kinyújtóztatta a végtagjait, mire a másik jármű tulajdonosa összerezzent. A férfi észszerű távolságra állt a fa korláttól, ahonnan biztonságosan körül lehetett nézni. Úgy tűnt, mintha ő is a környezetben gyönyörködött volna, de összefont karja arra utalt, hogy mégsem erről van szó. Egyik kezében egy itatópoharat tartott, mögötte pedig egy jó húsban lévő csecsemő ült egyenes lábbal a fa piknikezőasztalon, amelynek összekaristolt felszínén egy doboz fehér mazsolaszőlő hevert. A férfi a kocsiajtó becsapódása hallatán leengedte a kezét, és megdörzsölte a szemét. Aztán megfordult, és odaadta az itatópoharat a csecsemőnek.

A férj volt az.

A felismerés hirtelen hasított Falkba, és rögtön leesett neki az is, hogy a kislány, aki épp egy maroknyi aszalt gyümölcsöt töm a szájába, bizonyára Zoe Gillespie, aki egészen mostanáig hathetes csecsemőként élt a fejében.

A férfi biccentett Falknak, és amikor a lánya az utolsó falatot is lenyelte, a karjába vette, és odavitte az autójához. Látszólag érzékelte, hogy Falk felismerte, de metakommunikációja nem arra utalt, hogy örülne a kérdezősködésnek vagy a bájcsevejnek. Teljesen jogos, gondolta Falk. Szerencsétlen fickónak tavaly valószínűleg egy életre elegendő kérdést feltettek. Az ilyen esetekben a férjek mindig így járnak.

– A keresztelőre jött. – A férfi váratlanul szólalt meg, meglepte Falkot. Megállt a két autó között, és kicsit megkönnyebbültnek tűnt, mintha rájött volna valamire. – Racóék fiának keresztelőjére. Eltaláltam?

– Igen.

Falk tudta, hogy Kim Gillespie majdnem huszonöt évig a Raco család tágabban értett rokonságába tartozott. Attól az őskori őszi délutántól kezdve, amikor lengedező lófarkú kamasz lányként először biciklizett el Racóék háza mellett, egészen a tavalyi év éjszakájáig, amikor nyoma veszett a fesztivál kivilágított területén. Azután, hogy eltűnt, azonnal lemondták a keresztelőt. A Raco családnak egy teljes év kellett ahhoz, hogy új időpontot találjon az eseményre.

Falk közelebb lépett Kim férjéhez és gyerekéhez, és kezet nyújtott.

– Aaron Falk.

– Rohan Gillespie. Találkoztunk már?

– Csak futólag.

Rohan majdnem olyan magas volt, mint Falk, és bár papíron csak negyvenkét éves volt, az elmúlt év során láthatóan jócskán megöregedett.

– Ön is a keresztelőre jött? – kérdezte Falk.

– Igen. Vagyis nem, igazából a felhívásra. – Rohan fáradtnak látszott, miközben becsatolta a kislányát a gyerekülésbe. – De azért elmegyünk a keresztelőre is.

– A felhívás mikor lesz?

– Ma este. A fesztivál területén.

– A fesztivált ma este nyitják meg?

– Igen.

– Pont jókor.

– Remélem. – Miután Rohan becsatolta a gyereket, megkocogtatta a lábát. Aztán újra Falk felé fordult. – Ismerősnek tűnt, amikor leparkolt mellém. Greg Raco haverja, igaz? Rajta volt a tanúk listáján?

– Igen.

Rohan félredöntötte a fejét, próbált visszagondolni.

– Segítsen emlékezni. A bejárathoz közel láthattam?

– Az óriáskeréknél.

Rohan bólintott, láthatóan eszébe jutott.

– Aha. Megvan.

Falk meglepődött, hogy a férfi egy teljes év után is emlékszik rá, még ha csak egy kicsit is. Falk látogatóként járt a városban, a több száz ideérkező ember egyikeként, de akkor is érdemes volt kikérdezni. Valószínűleg maga Rohan is szólt a többi rendőrnek, hogy találkozott vele – Volt ott még egy fickó, magas, negyvenvalahány éves, rövid hajú, ősz vagy talán szőke volt. Racóék barátja, de egyedül volt, mint aki csak szórakozásból jár arra –, az eltűnést követő órákban igyekezett bedobni minden információt, amit csak tudott.

– Maga is rendőr, nem? – Rohan a kislány mellé tette az itatópoharat, mielőtt becsukta a kocsi ajtaját. – Onnan ismeri Greget?

– Igen, de nem közvetlen kollégák vagyunk. Én az Ausztrál Szövetségi Rendőrségnél dolgozom, a pénzügyi részlegen, ő az állami rendőrségnél, Victoriában.

– Aha. – Panaszos sírás tompa hangja hallatszott az autóból, mire Rohan felsóhajtott. – Na jó. Szerintem mi indulunk. Örülök, hogy találkoztunk. Racóéknál marad?

– Igen.

– Akkor valószínűleg találkozunk majd a felhíváson is. Mind ott lesznek.

– Valószínűleg igen. Remélem, hasznos lesz.

– Köszönöm. – A válasz érezhetően csak reflexből jött, Falk felismerte a férfi hangján a kételyt. Kimerítő lehet életben tartani a remény szikráját. Hogyan lehet hasznos egy eltűnt személy előkerítése kapcsán indított felhívás egy teljes év után? Reménykeltő válaszok eddigre már úgysem maradtak.

Falk nézte, ahogy Rohan kitolat és eltűnik az úton, aztán odasétált a korláthoz. Mindkét kezével megtámaszkodott rajta, és egy percig csak pihent, befogadta az elé táruló látványt. Pehelykönnyű felhőcafatok úsztak az égbolton, izgalmas mintájú árnyékokat vetve a földre. A város ebből a magasságból kicsinek tűnt, a környezet pedig bujának. A szőlőtőkék hosszú sorokban nyújtóztak, mesterséges tökéletességük vonzotta a szemet. Falk látta az agresszíven tökéletlen hasadékot is a messzeségben, ahol az óriási Murray-folyó belevájt a vidékbe.

Ahogy hagyta, hogy tekintete a tájon kalandozzon, az jutott eszébe, Rohan láthatóan még mindig nem alszik valami fényesen. Ami a történtek fényében nem meglepő, és persze számba kellett venni azt is, mi mindennel jár a gondoskodás egy egyéves gyerekről egyedüli szülőként. De Falk ezzel együtt is eltűnődött, vajon mi tartja ébren a fickót azokban az órákban, amikor lenne lehetősége kicsit kipihennie magát.

Minden bizonnyal akadt egy s más. Kezdve a vallomással, amelyet az a fiatal srác tett, aki az elsősegély-állomást felügyelte. Hogy a fiú állítása szerint mit látott, vagy – ami még fontosabb – mit nem látott. Ezenkívül szinte biztos, hogy néhányan láthatták az este folyamán az áldozatot. Esetleg az a részeg nő a bárban. Volt, aki sírást hallott a vécéből. Akár bizonyítékszámba mentek ezek a tanúvallomások, akár nem, arra abszolút alkalmasak voltak, hogy ébren tartsák az embert éjjelente.

Falk még egyszer, utoljára végignézett az előtte elterülő vidéken, aztán nagy nehezen elfordította a fejét, és visszasétált a tisztáson. Beült az autójába, és megnézte, merre kell mennie, hogy odaérjen Racóékhoz.

Ahogy beindította a motort, és óvatosan tolatni kezdett, azon gondolkodott, hogy Rohan Gillespie minden bizonnyal azzal töltötte álmatlan éjszakáit, hogy századjára is átrágta, ő maga aznap este milyen döntéseket hozott meg. Egészen biztosan végigvette azt a néhány percet, amelyet illetően nem tudta szemtanúkkal igazolni a hollétét. Milyen időtartamról is lehetett szó? Falk megpróbált visszaemlékezni. Nem vészesen hosszúról. Nyolc percről? Hétről? Akárhogy is, elég hosszúról ahhoz, hogy alaposan megfájduljon tőle egy eltűnt nő férjének feje.

A döntés, hogy Rohan elhagyta a fesztivál területét. A pillanat, amikor integetve elbúcsúzott a feleségétől és a kislányuktól, aztán a város felé fordulva, egyedül eltűnt az éjszakában. A pillanatot megelőző órák. Az estét megelőző napok és hónapok. Megannyi apróság, amit az ember az adott pillanatban észre sem vesz. Apró döntések, amelyek végül valami sokkal, de sokkal nagyobb eseményhez vezetnek.

Falk végigmanőverezett a szűk ösvényen, aztán előbukkant a fák közül, ki a főútra. Nyugat felé fordult, és rátaposott a gázpedálra.

Amikor az éppen elhagyott, kérészéletű óriásplakátra pillantott, amelynek színei vonzották a szemet a bozóterdő egybefüggő zöldjében – azt tudta meg róla, hogy a Marralee-völgy Éves Étel- és Borfesztiválja alig harminc perc távolságra van innen –, arra gondolt, pontosan az ilyen apró döntések kísértik az embert. Az apróságok, amelyeket máshogy is csinálhatott volna.

Második fejezet

A déjà vu-érzés, amely az egész út alatt motoszkált Falkban, akkor erősödött fel igazán, amikor végiggurult a behajtó hosszú földútján, és leparkolt a kékkőből készült ház mellett.

Marralee városa nagyjából úgy festett, ahogyan az emlékeiben, és jól megnézett magának minden egyes helyi látnivalót, amelyre Raco egy évvel korábban felhívta a figyelmét. A kocsma, ahol a Raco fivérek és különböző haverjaik piáltak, amikor már elég idősek voltak ehhez. A parkok padjai, ahol ugyanezt csinálták, amikor még nem. Az üzletsor, amely a közelmúltban látványosan dzsentrifikálódott: helyi vonatkozású termékeket kínáló boltok festett napellenzői, kézműves szappanok és organikus zöldségek hirdették a változást. Az iskolához vezető, fákkal szegélyezett út. A krikettpálya. A lehajtó, amelyen keresztül a fesztivál területére lehetett eljutni.

Még úgy is, hogy turistatempóban haladtak, megszemlélve minden fontosabb látványosságot, Falk és Raco tavaly mindössze néhány perc alatt átkelt a városon. Alig tűnt el mögöttük a főutca, máris újra a vidék nyílt terepén jártak, amikor Raco a behajtó földútjára mutatott, amelynek kerítését táblával látták el, rajta festett felirat fogadta az erre járókat.

Penvale Szőlőskert. Kóstoló csak előzetes egyeztetés után.

Nem törődtek a behajtó másik végén álló táblával, amely a látogatókat az iroda felé irányította, inkább Raco testvérének háza elé gurultak, és a bejárati ajtó előtt parkoltak le.

Falk most, egy évvel később újra fellépett az ajtóhoz vezető lépcsőre, és bekopogott. Mindig is úgy érezte, a traumának a környezeten is ugyanúgy nyomot kellene hagynia, mint az embereken, de ez nem történt meg túl gyakran. Falk úgy volt vele, traumája válogatja. Mindenesetre úgy tűnt, ez a hely rendben van. Sőt nem is csak rendben. A szőlőskert a késő délutáni nap fényében ugyanolyan élettelin ragyogott, mint egy éve ilyenkor. A látogatók üdvözlésére kirakott táblát nemrég átfestették, és a szőlőtőkék lelkiismeretesen gondozott sorai kellemes szimmetriában nyúltak el a messzeségbe. Leveleik egészségesen, zölden fénylettek, és innen nézve úgy tűnt, lélegeznek, mintha a meleg tavaszi nap fénye életre keltené őket.

Falk hallotta, hogy a házban valaki kopogó léptekkel végigsiet az előszobán, és valaki más súlyosabb hangú léptekkel követi. Amikor az ajtó kinyílt, Raco állt előtte, egy kislánnyal a lábánál, és egy egyéves babával a karjában.

– Na, akkor ideértél. Üdv nálunk – vigyorgott a férfi. Nem volt szabad keze, úgyhogy csak a fejével intett. – Kerülj beljebb. Rita hátul van. De vigyázz, hová lépsz – tette hozzá. Ötéves lánya, Eva a farmernadrágjába kapaszkodott, valósággal belegabalyodott. Csecsemőkorú fia a vállához simulva nézelődött, és vádló arckifejezéssel meredt Falkra.

A gyerekek idősebbnek tűntek, mint amilyenekre Falk számított, de ez mindig így volt. Rita küldött neki fotókat, de személyesen jó fél éve látta őket utoljára, amikor Racóék elvitték Evát Melbourne-be, hogy megnézzenek vele egy musicalt.

Falk nem tudta nem észrevenni, hogy most Raco is idősebbnek látszott. Göndör, fekete haja már látványosan őszült, kisfiús arcán olyan ráncok jelentek meg, amelyek korábban nem voltak ott. Fiatalabb volt Falknál, még a negyvenet sem töltötte be. De Falk szerint az elmúlt év után, életében talán először, kezdett annyinak kinézni, amennyi volt.

– Sört? Vizet? – kérdezte Raco a kisfia feje felett, miközben Falk követte a folyosón. – De nyilván van irgalmatlanul sok bor is.

– Egy sör jólesne, kösz.

– Meglesz. – Raco gyengéden arrébb rúgott az útjából egy kósza gyerekjátékot. Hiába voltak a testvére házában, a jelek szerint tökéletesen otthon érezte magát.

Falk hat éve ismerte Racót, és a kollégája ez idő alatt bizonyos értelemben alig változott. A mai napig derűs természet volt, és rendelkezett azzal a felbecsülhetetlen értékű képességgel, hogy beszélgetés közben azt tudta éreztetni az emberrel, pontosan tudja, min megy át éppen másik, és ténylegesen érdekli is. Ugyanakkor az évek során levedlette a zöldfülűségét, amelyet Falk még a megismerkedésüknél, abban a pajtában érzékelt rajta. Aznap perzselő hőség volt, és a pajta mellett álló ház még mindig az erőszakos halál jeleit viselte magán.

Racót mostanra valamiféle csendes magabiztosság lengte körül, mint azokat, akik szembesültek már a legrosszabbal, és bebizonyították, hogy méltóak az életre. Belenőtt egy vidéki kisváros őrmesterének szerepébe, és a kiewarraiak kedvelték és tisztelték. Falk egykori kiewarraiként úgy gondolta, lehetetlen túlbecsülni, ez mekkora teljesítmény.

– Megjött – jelentette be Raco, amikor beléptek egy tágas, világos konyhába. A helyiség egy megemelt verandára nyílt, amely csodás kilátást nyújtott a lentebb elterülő szőlőskertre. Egy mintás ruhát viselő, alacsony nő a fakorlátnak dőlt éppen, sötét haja fénylett a napsütésben. Nem a környezet kötötte le a figyelmét, inkább a kezében lévő, nyomtatott szórólapot nézegette a homlokát ráncolva. Amikor Falk kilépett a verandára, lerakta az asztalra, be a vizespohara alá.

– Aaron. – A nő odalépett Falkhoz, és megérintette a felkarját, arcán mosoly terült szét. Rita Raco végignézett a férfin, aztán átölelte. – Szia. Olyan jó, hogy eljöttél.

Falk tudta, hogy komolyan beszél, amitől színtiszta melegséggel gondolt a házaspár mindkét tagjára. Rita és Raco együtt különleges kisugárzással bírt. Barátságuk szinte feltétel nélküli volt, nem is ismert még egy ilyen párt.

– Végül is mennyi időre engedtek el hozzánk? – kérdezte Rita, miközben átvette Henryt, és berakta egy etetőszékbe, a kezében egy banánnal.

– Egy hétre. – Falk eredetileg két hétre kérte ki magát szabadságra, de erre határozott nemet kapott válaszként, ami az aktuális munkamennyiség ismeretében nem is lepte meg. – Ha nem baj.

– Dehogy baj. – Rita csak mosolygott, nem tett hozzá semmi olyasmit, hogy „Tényleg nem tudnál tovább maradni?”, Falk pedig ezért egy kicsivel még jobban szerette. Ez is annyira jellemző volt Racóékra: soha nem éreztették vele, hogy kevés az, amit ad.

– Kösz, hogy hajlandó voltál idáig eljönni – szólt hátra Raco, miközben bement a konyhába, és néhány pillanattal később három sörrel tért vissza. – Már másodjára. – Mosolya kicsit elhalványult, miközben Falknak és Ritának is a kezébe nyomott egy üveget.

– Ugyan. Semmi pénzért nem hagytam volna ki.

Amikor Raco és Rita pár hónappal a fiuk születése előtt eljöttek Melbourne-be, hogy elvigyék vacsorázni, Falk meglepődött és meghatódott. Egy olyan éttermet javasolt, amelyről tudta, hogy tetszeni fog nekik, és miután leadták a rendelésüket, Racóék megkérdezték tőle, hogy mit szólna hozzá, ha ő lenne a gyerek keresztapja. Továbbá, ha nem zavarja, szívesen neveznék el a fiukat Henry Aaron Racónak.

– Biztos? Nem inkább a családból akarnátok megkérni valakit, hogy…?

– Nem. Téged akartunk megkérni – felelte Raco a lehető legtárgyilagosabb hangon. – Szóval, mit gondolsz?

– Részemről oké. Köszönöm – mondta Falk gondolkodás nélkül. – Mit kell tennem?

– Nem sok mindent. Mutass jó példát.

– Olyasvalakit szerettünk volna, akiben megbízunk – mosolygott Rita. – Jobbat nem is találhattunk volna.

Később, amikor Raco kiment a mosdóba, a nő az utolsó morzsáig megette a desszertjét, és félretolta a tányért.

– Szóval az a helyzet – mondta, közelebb hajolva Falkhoz –, hogy Greg szülei és a nagyszülei is elég vallásosak voltak. Attól még, hogy ő nem gyakorolja a hitét, teljesen soha nem lehet megszabadulni az ilyesmitől. Elég mélyen gyökerezik. Úgy tesz, mintha nem is lenne neki nagy ügy ez a keresztapadolog, pedig igenis jelent számára valamit.

– Tudom. Nagy megtiszteltetés. Komolyan mondom. Nem számítottam a felkérésre.

Rita az üres tányérok felett kicsit szomorú arckifejezéssel nézett Falkra.

– Tényleg nem? Még azok után sem, amin keresztülmentetek?

– Hát, csak ti annyi ember közül…

– Ez igaz. De téged akartunk. – Kezébe vette Falk kezét, és a hasára helyezte. – Mindenesetre attól tartok, a keresztelő nem olyan lesz, mint a filmekben. És szólok előre, több templomozással jár, mint ami nekem személy szerint tetszik.

– Világos. De akkor is vállalom. – Amikor Falk megérezte a tenyere alatt, hogy a leendő Henry Aaron Raco megmozdul, védelmező ösztön járta át. – Köszönöm, Rita. Igyekszem, hogy ne okozzak csalódást egyikőtöknek sem.

– Tudjuk.

Tényleg eléggé igyekezett? Falk ezen gondolkodott, amikor most semmilyen melegséget nem kapott a tizenhárom hónapos Henrytől, csak gyanakvást. Pedig ő csakis jó szándékkal tette a dolgát. Tavaly elautózott a Marralee-völgybe a keresztelőre, lelkiismeretesen felkészült, hogy eljátssza a szerepét, de aztán borult a terv. Amikor hazatért Melbourne-be, olyannyira betemette a munka, hogy néha pislogott kettőt, és rájött, teljes hónapok teltek el, ő pedig egyszer sem beszélt Racóékkal.

Oké, gondolta most, Henryre mosolyogva. Akkor kezdjük elölről.

Henry levette róla sötét kis szemét, mintha Falk nevében szégyellné magát.

– Ne törődj vele – nevetett Raco, és egy napkalapot pottyantott a gyerek fejére. – Tedd le magad.

Falk leült a Rita melletti székre, miközben a tőle karnyújtásnyira lévő Eva az asztalnak dőlve babrált egy csillogó hajcsatot. A lány ötéves korához képest nagyra nőtt, az anyja göndör haját és az apja szemét örökölte. Újra meg újra lopva Falkra sandított, kissé feszélyezve érezte magát a jelenlétében. A szülei egyszer elmesélték neki, hogy tőle kapta a babát, amelyből az elmúlt években az állandó társa lett. Ez, kiegészülve azzal, hogy csak ritka alkalmakkor találkozott Falkkal személyesen, valamiféle Télapó-státusszal ruházta fel a férfit.

– Vigyázz az asztalra, kicsim – mondta Rita, amikor Eva úgy hajolt, hogy odacsúsztassa Falknak a hajcsatot, és kis híján leverte Rita vizespoharát.

– Köszönöm, Eva. – Falk elvette a csatot, és arrébb tolta a poharat. Alatta volt a nyomtatott szórólap, amelyet Rita korábban nézegetett. Kim Gillespie mosolygós arcképe virított rajta.

Amikor a fénykép készült, sütött a nap, megvilágította a nő sötétbarna haját. Enyhén kerekded vonásai voltak, amelyeknek köszönhetően kicsivel fiatalabbnak tűnt a harminckilenc événél, és a képen boldognak látszott. Falk elgondolkodott, vajon mikor készülhetett.

– Már kint van egy ideje – dünnyögte Rita hirtelen, és amikor Falk felpillantott, még pont látta, hogy Raco bólint.

A házaspár mindkét tagja az odalent elnyúló szőlőtőkéket nézte. Első blikkre úgy tűnt, nincs ott senki, de amikor Falk követte a tekintetüket, észrevette, hogy egy férfi sétálgat a sorok között. Egyedül volt, és lassan haladt. Egy kerítésoszlopnál megállt, bizonyára felkeltette a figyelmét valami, ami a verandáról nem látszott, aztán egy hosszú pillanat múlva továbbment.

– Hogy van az öcséd? – kérdezte Falk, mire Raco és Rita összenézett.

– Charlie? – Raco megdörgölte az állát. – Hát. Tűrhetően. Mármint, a körülményekhez képest.

Falk bólintott. Ha volt ember, akire több figyelem irányul egy eltűnt személy párjánál, az az exe. Bármennyire is barátságosan váltak el állítólag egymástól.

Charlie Racónak és Kim Gillespie-nek volt egy tizenhét éves lánya, és hol szakítottak, hol újra összejöttek. Kapcsolatuk kamaszkori rajongással kezdődött, két évtizeden át göröngyös úton haladt tovább, öt évvel ezelőtt pedig végleg kihunyt a szikra. Megegyeztek a közös szülői felügyelet gyakorlásában és különböző ingóságaik elosztásában, egyik félnek sem kellett bevonnia ügyvédet. Falk onnan tudta ezt, ahonnan mostanra mindenki. A tavaly történtek után ízekre szedték és nagyító alá vették a kapcsolatukat.

Falk visszafordult a szőlőskert felé, de ezúttal is úgy tűnt, mintha senki sem járna a sorok között. Nem látta, hová tűnt Charlie Raco. Úgyhogy felvette a szórólapot Rita pohara mellől.

– Zara készíttette – magyarázta Rita.

Falk biccentett. A lányuk. Végignézett a szórólapon lévő információkon. Minden fontos rajta volt. A lány alapos munkát végzett.

– És mi a terv ma estére? – kérdezte Falk.

– A fesztivál szervezői azt mondták, az évfordulóra való tekintettel tartanak majd egy egyperces néma csendet – felelte Raco. – Aztán lesz egy felhívás a nagyszínpadon.

– Pontosan mi célból? – A kérdés nyersebben hangzott, mint Falk tervezte, ezért újrafogalmazta. – Úgy értem, felmerültek kétségek? Azt hittem, azután, hogy megtalálták a cipőjét, gyakorlatilag…

– Kétségek nem merültek fel – vágta rá Rita. – De kérdések, azt hiszem, igen. Azzal kapcsolatban, hogy Kim aznap este milyen mentális állapotban lehetett. – A ház felé pillantott, ami alapján Falk arra tippelt, hogy Kim idősebb lánya odabent lehet. – Mindenesetre próbálunk megfelelni Zara elvárásainak.

– Nagyon megviseli? – kérdezte Falk.

Amikor Eva felnézett, Rita megnyugtatóan rámosolygott, és megvárta, míg a lánya elindul újabb ajándékokat keresni Falknak, csak ezután válaszolt:

– Az igazsághoz hozzátartozik, hogy nem Zara erőlteti, mindannyian kíváncsiak vagyunk. Mármint, nekem még mindig sokat jár a fejemben. – Raco egyetértően biccentett. – Hogy mire gondolhatott Kim, hogy otthagyta azt a kisbabát.

Falk lenézett a nőről készült fénykép alatti szövegre. Kim Gillespie, harminckilenc éves. Utoljára a Marralee-völgy Éves Étel- és Borfesztiválján látták. Barna hajú, barna szemű, átlagos testalkatú, 168 cm magas. Sötétszürke kabát volt rajta, fehér vagy krémszínű póló, fekete farmer vagy leggings, fehér edzőcipő. Falk egyszer sem találkozott Kimmel, és tudomása szerint csak kétszer látta életben – egyszer egy telefon kijelzőjén, egyszer pedig messziről.

– Gondolom, a helyiek mostanra már mindent elmondtak, amit tudtak, de a nyitóestére többnyire mindig turisták jönnek. – Raco hosszan belekortyolt a sörébe. – Ma este akár ezren is lehetnek. Sok család minden évben eljön. Úgyhogy a felhívás legalább pár emléket biztosan megmozgat majd. – Újra ráncolta a homlokát. – Jókat is, rosszakat is.

Falk bólintott. Az évek során számtalan embertől vett már fel tanúvallomást, és a legkevésbé hasznosnak részben azok a jó szándékú járókelők bizonyultak, akik azt hitték, sok mindent láttak – az ő vallomásuk még rosszabb volt, mint azoké, akik semmit sem voltak hajlandóak mondani, vagy akik egyenesen hazudtak. Rossz szándékról ritkán lehetett beszélni, a legtöbb ember egyszerűen segíteni akart. Falk nem hibáztatta őket: természetes emberi igény, ha valaki el akarja tüntetni a kérdőjeleket bármilyen ügy kapcsán. De hogy mi az, amit az illető látott, és mi az, amiről csak hitte, hogy látta, nem feltétlenül ugyanaz.

Falk megint az üresnek tűnő szőlőtőkesorokra nézett, és visszagondolt a saját, tavalyi tanúvallomására. A helyi zsaru fiatal volt, és némelyik kérdése kissé vezetett. Erre maga is rájöhetett volna, és ha egy parancsnokság alá tartoznak, Falk biztosan kiveszi a kezéből az irányítást.

Milyennek tűnt Kim?

Falk nem tudta megmondani. Egészen halvány fogalma sem volt.

Úgy sejtette, ha a nő nem tűnt volna el, semmit sem tudott volna felidézni azokból a percekből. Így azonban a jelentéktelen apróságok váratlanul jelentőségre tettek szert. Falk igyekezett csak azokat az információkat kiválogatni, amelyekkel kapcsolatban nem kételkedett.

Az időpont. Este nyolc óra volt, és ezt onnan tudta ilyen pontosan, hogy a gyerekeknek szóló tűzijáték már elkezdődött. Az éjszaka eddigre leszállt, és Falk emlékezett, hogy ettől hirtelen élesebbnek tűntek a fények és hangosabbnak a zenék, ahogyan az a sötétben lenni szokott.

Sokan voltak ott. Rengetegen vették körül, de Falk egymaga volt. A fesztivál területének keleti végéből próbált eljutni a főbejárathoz a nyugati perem mentén. A központi irodából tartott a Penvale Szőlőskert standja felé, ahol Raco és Rita várt rá. Átfurakodott a családok között, akik éppen csak leparkoltak, vagy az óriáskerék melletti öbölben gyűjtötték össze a babakocsijaikat és biciklijeiket, és éppen hogy elhagyta az óriáskereket, amikor hirtelen lassított, és megállt.

A fiatal zsarunak rá kellett volna kérdeznie, miért csinálta ezt, de nem tette, úgyhogy Falk nem árulta el. A miértnek amúgy sem volt köze ahhoz az estéhez.

És ekkor látta meg Kim Gillespie-t?

Nem. A következő történt: az óriáskerék melletti hangszórókból statikus recsegés tört fel, ami elterelte Falk figyelmét az útvonaláról, és csak félig odafigyelve az óriáskerékre pillantott. Egy férfi a közelében szintén összerezzent a hangra, és emiatt rövid időre összetalálkozott a tekintetük. Falk nem ismerte, de amikor megmutatták neki az arcképét, megerősítette, hogy Rohan Gillespie volt az. Rohan épp egy párral beszélgetett, akikkel volt egy fáradtnak tűnő csecsemő, és amikor a hatóságok később előkerítették őket, kiderült, hogy queenslandi turisták.

Mindeközben az óriáskerék folytatta lassú forgását. Teljesen zárt, gondola- vagy ketrecszerű fülkék voltak rajta, amelyekben komplett családok vagy baráti társaságok foglalhattak helyet. Talán azért is tervezték őket ilyenre, gondolkodott el később Falk, hogy ne lehessen belőlük kiesni vagy kiugrani.

Eddigre – és vallomástételénél jó alaposan kihangsúlyozta ezt, hogy a zöldfülű rendőr még véletlenül se értse félre – egyáltalán nem foglalkozott azzal, ami az óriáskeréknél történt. Gondolatban akkor is máshol járt, amikor Rohan Gillespie-vel bontották a szemkontaktust. Rohan visszafordult a turisták felé, hogy mondjon nekik valamit, aztán felmutatott az óriáskerék legfelső fülkéjében ülő, fekete hajú nőre és a gyerekére. A mozdulat elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy magára vonja Falk figyelmét, és nem is igazán kíváncsiságból, mint inkább valamiféle reflexből ő maga is felnézett. Inkább érzékelte, mintsem látta, hogy Rohan integet. Egy ideig nem kapott reakciót, aztán mozgás támadt a fülkében. De Falk már el is fordult, miközben a nő visszaintegetett.

Falk most, egy évvel később, Raco fivérének verandáján ült, az asztalon Kim nyomtatott arcképével.

Utoljára látták.

Az este számos eseményének időpontja vitatott volt, de legalább a gyerekeknek szóló tűzijáték fix tájékozódási pontot jelentett. A rendőrök többek között Falk vallomásának felhasználásával – és egymástól független megerősítésekkel – rekonstruálták, hol járt Rohan az azt követő nyolc percben, hogy búcsút intett az óriáskeréken utazó feleségének és lányának, egészen addig a két és fél órával későbbi pillanatig, amikor berregni kezdett a telefonja az olasz étteremben, és hírt kapott arról, hogy a gyereket egyedül találták meg a babakocsiban.

Hogy Kim mennyi ideig maradt még a helyszínen azután, hogy a férje elhagyta a fesztivál területét, nyitott kérdés volt. Hasonlóan ahhoz, hogy pontosan mi történt az alatt a két és fél óra alatt.

Talán elkóborolt valamerre. Talán ő volt az a nő, aki csatlakozott a sörös sátor előtti, egyre hangosabban dajdajozó társasághoz – akik aztán nem jelentkeztek vallomástételre –, és annyira elengedte magát, hogy a túlhajszolt csaposnak egy ponton közbe kellett avatkoznia, és le kellett állítania.

De az is lehet, hogy Kim szerencsét próbált a játékos standoknál, és nyert egy olyan kék plüsskengurut, mint amilyet később az egyik kukában találtak. Vagy talán ő volt az a nő, aki a fesztiválterület egy másik részén beszélgetett egy kötött sapkás fickóval. Vagy ő sírt a vécében. Vagy ő hajolt be a parkolóban egy fehér vagy szürke autó nyitott ablakán, hogy váltson néhány szót a sofőrrel. De az is lehet, hogy a fentiek egyike sem ő volt. Elképzelhető, hogy leparkolta a babakocsit, otthagyta a benne alvó babáját, és egyedül sétált el a víztározóhoz.

– Remélhetőleg valami hasznos is kiderül ma este – jegyezte meg Rita, Kim arcképét nézve a szórólapon.

Falk bólintott. Azt kívánta, bárcsak többet tudna mondani Ritának és Racónak azokról a pillanatokról az óriáskeréknél. A fő kérdésükre természetesen így sem kapnának választ, de tudta, hogy a család minden észrevételnek örülne, bármilyen apróságról is van szó. De tényleg nem tudott mit mondani. Amit most fel tudott idézni, azt nagyrészt szinte biztosan a történtek óta fabrikálta valahogyan az elméje. Az emlékek törékenyek, cseppfolyósak, átszínezhetőek, az emlékezés folyamata pedig sok-sok hibalehetőséget rejt. Akárhányszor gondolt is vissza arra az estére, akárhány részletet is próbált felidézni, és akármilyen kristálytisztának tűntek is ezek, az alapvető tényen mit sem változtattak. Az alapvető tény pedig az volt – Falknak ehhez kétsége sem fért –, hogy éppen csak egy másodpercre nézett oda.

Harmadik fejezet

Raco elkísérte Falkot a szőlőskert kis vendégházához vezető úton. Pontosan olyan volt, amilyenre az előző évből emlékezett: takaros, egyszobás, fehérre festett vihardeszkás ház, valamivel távolabb a nagy háztól, fürdőszobával és alapvető konyhai eszközökkel felszerelve, ráadásként pedig képeslapokat idézően látványos kilátást kínált a szőlőtőkékről.

– Rita folyton azzal fenyegetőzik, hogy ideköltözik egyedül – jegyezte meg Raco mosolyogva, miközben kinyitotta az ajtót, és átadta Falknak a kulcsot. – Csak azok a rohadt kölykök mindig megtalálják az embert.

Az ágyat friss huzat borította, a minihűtőt teletömték hideg italokkal. Az éjjeliszekrény feletti polcra beeső napfény egy stósz puhafedeles regényt világított meg. Falk letette a táskáját, és rátört a vágy, hogy töltsön magának egy pohár hűtőhideg vizet, lerogyjon az elülső verandán álló székek egyikébe, és becsukja a szemét, aztán csak üldögéljen, amíg az este aranyló napkorongja egyre jobban elnehezül, és a látóhatár felé süllyed. Raco az ajtókeretnek támaszkodott, és berogyasztott válla láttán Falk úgy sejtette, legszívesebben ő is ezt tenné. De Falk csak leöblítette a kezét, bevizezte egy kicsit az arcát, aztán együtt visszamentek a nagy házba.

Raco testvére, Charlie a konyhában beszélgetett Ritával, mialatt megterítettek a korai vacsorához. Falk jöttére a férfi elvigyorodott.

– Üdv újra – mondta, és áthajolt a tányéralátétek felett, hogy kezet rázzon vele. – Örülök, hogy megint találkozunk.

Charlie, a három fivér közül a középső, minden szempontból Raco nagyobb testvére volt. Izmosabb volt nála, és a családra jellemző vonások karakteresebb formában jelentkeztek az arcán. De ugyanolyan könnyen előcsalható mosolyuk volt, és bár Falk eddig csak egyszer, tavaly találkozott Charlie-val, neki is megvolt az a Racóra jellemző, különleges adottsága, hogy mindig úgy viselkedett, mint aki örül, hogy viszontlátja.

Idén viszont, Falk szerint legalábbis, egy kicsivel kevésbé tűnt fittnek. A konyhai lámpa fényében látszott, hogy egyenetlenül borotválkozott, és kockás inge úgy feszült rajta, hogy egyértelmű volt, felszedett néhány kilót.

– Arra gondoltunk, együnk inkább most. – Charlie lehajolt, és bekukkantott a sütő ablakán, az odabent rotyogó casserole ételre. – Nem vagyok benne biztos, hogy később is lesz lehetőségünk. – Felegyenesedett, és abba az irányba nézett, amerre Falk sejtése szerint a hálószobák voltak.

– Szóljak Zarának? – kérdezte Rita, a tekintetét követve.

– Nem kell. – Charlie kihúzott egy fiókot, kivett belőle egy rakás evőeszközt, és az asztalra tette őket. – Megyek.

Lassan beleolvadt a folyosó sötétjébe, aztán Falk kopogást hallott egy ajtón, majd nyugodt beszélgetés tompa hangját. Néhány perc múlva Charlie egy halkan közeledő kamasz lánnyal a nyomában tért vissza a konyhába.

Zara inkább volt feltűnő jelenség, mint szép. Sokkal inkább úgy festett, mint Charlie és Raco feminin verziója, és nem úgy, mint az anyja, különösen a szeménél. Az volt rajta igazán árulkodó. Falk biztosra vette, hogy ha csak úgy elmegy mellette az utcán, háttérismeret nélkül is egyből megmondta volna, hogy a Raco család tagja.

– Emlékszel Aaron barátunkra tavalyról, ugye? – kérdezte Raco, miközben becsatolta a kisfiát az etetőszékbe.

– Ja, igen – válaszolt Zara udvariasan, és miközben kihúzott magának egy széket, felpillantott a telefonjából. – Szia.

Leült, de nem meredt egyből újra a kijelzőre, inkább jó alaposan végigmérte Falkot. Nemrég sírt, nem is próbálta takargatni, és ahogy most fixírozta, a gesztus egyszerre érződött ismerősnek és kissé kellemetlennek. Falk egy darabig nem is tudta megfogalmazni, miért, de aztán rájött, hogy aznap már megnézte így magának valaki. Rohan Gillespie, amikor az autóik mellett álltak. Nem gyanakvóan méricskélte, nem pontosan erről volt szó, de azért valami ilyesmiről. Valamiféle kíváncsiság, nagyon is konkrét érdeklődés volt ez, amellyel az áldozatok szerettei szoktak viszonyulni mindenkihez, aki esetleg képes lehet új megvilágításba helyezni a tragédiájukat. Milyen információid vannak?

– Átbeszéljünk valamit még az este előtt? – kérdezte Charlie a lányától. – Szeretnéd gyakorolni rajtunk a beszéded?

Zara végre levette a szemét Falkról.

– Nem kell.

Úgy tűnt, Charlie megpróbálja majd erőltetni, de aztán mégsem tette. Csak bólintott, és átnyújtott a lánynak egy tányért.

Zara már Kim eltűnése előtt is itt élt az apjával. Falk tavaly azt hallotta valakitől, hogy a folytonosság és a baráti kör fenntartása érdekében döntöttek így, de meglepte volna, ha az anyja új házasságával és újszülött gyermekével járó, megváltozott dinamikának nem lett volna ehhez köze.

Mint azt Racótól megtudta, Charlie és Kim soha nem házasodott össze, még azután sem, hogy Zara huszon-egynéhány éves korukban megszületett. Ahogy most végignézett Charlie-n, Falk eltűnődött, hogy a két évtized, amelyet így vagy úgy, de együtt töltöttek Kimmel, akkor is ennyi lett volna-e, ha nem születik közös gyerekük. De nem ismerte eléggé a férfit ahhoz, hogy érdemi választ tudjon adni a kérdésre.

Akárhogy is, Kim, Charlie és a lányuk egészen addig hármasban éltek a szőlőskertben, amíg Zara be nem töltötte a tizenkettőt, a párkapcsolatuk összeomlása pedig lassú volt, és fokozatos. Végül arra jutottak, mindketten boldogabbak lesznek, ha tartják egymástól a távolságot. Kim Adelaide-ben vállalt munkát, és néhány évvel később feleségül ment Rohanhez. Zara volt a koszorúslányuk, Charlie pedig nemcsak hogy részt vett az esküvőjükön, hanem még a bort is biztosította az eseményre nászajándék gyanánt.

Charlie és Zara most pontosan ugyanolyan nyomorult arckifejezéssel ültek a konyhaasztalnál, leszegett fejjel piszkálták a villájukkal a tányérjukat.

Amikor Falk tavaly először járt itt, egy szót is alig lehetett váltani. A konyhapulton álló hangszóróból zene szólt, és a Falk mellett ülő Rita a mobilját a válla és az álla közé szorítva próbált leszervezni egy találkozót valakivel, miközben az újszülött Henryt szoptatta, és szabad kezével olívabogyókat rakosgatott a szájába. Charlie körbe-körbejárt a helyiségben, hogy újratöltse a vendégek poharait, miközben Racóval nagy lelkesedéssel cukkolták legidősebb bátyjukat, Bent, aki nyomozóként dolgozott Brisbane-ben.

– …aztán, tipikus módon, próbál úgy tenni, mintha már a feltételezés is sértené, mondván: „A hatóság embere vagyok, soha nem vontatnék utánfutót a szükséges iratok nélkül.” Mire én…

– Lószart – nevetett Raco, letépve egy darabot a tészta melletti tálban lévő vekniből. – Rohadtul rendben vannak az iratok, pár hónapja pont a macera miatt rinyált, akkor miért tesz úgy…

– Ugye? Azt mondtam neki, ide figyelj, Ben. Greg szerint oké. Mármint, az egy dolog, ha nem akarod kölcsönadni az utánfutód, de ne tegyél már úgy, mintha nem is lenne…

Falk emlékezett, hogy Charlie hirtelen vetett véget a vitának, amikor Zara besétált a konyhába. Tavaly egészen máshogyan viselkedett a lány, arcvonásai lágyak voltak, és félmosollyal olvasgatott egy üzenetet a telefonján.

– Figyelj csak – szólt oda neki Charlie a helyiség másik oldaláról. – Mit mondott anyád a ma estéről? Lefixáltatok másik időpontot?

Zara őszinte meglepettséggel nézett fel az apjára.

– Nem tudom. Azt hittem, felhívtad.

– Mi? De…

– Mondtam neked. Nem válaszolt. Te meg azt mondtad, hogy oké.

Charlie pislogva nézett a lányára.

– Mert azt gondoltam, hogy majd megpróbálod még egyszer.

– Ó. Én meg azt gondoltam, hogy te próbálod meg.

– Nem. – Charlie már elő is halászta a telefonját. – Neked kellett volna megbeszélned vele, nagyon jól tudod.

– Aha. Hát, megpróbáltam. De nem vette fel. Majd írok neki, és…

– Ja, hát, asszem most már nem sok választásunk maradt.

Rita időközben befejezte a telefonálást, és épp Henry hátát paskolgatta. A csecsemő elégedett arckifejezéssel, lehunyt szemmel aludta tejtől megrészegülve az álmát, feje az anyja vállára dőlt, miközben a nő újabb olívabogyóért nyúlt.

– Minden rendben? – kérdezte Rita.

– Aha. – Charlie hangja kissé ingerülten csengett. – Csak Kim. Tegnap este írt Zarának. Át akar jönni ma este, hogy bedobja a szülinapi ajándékát, de csak egy üres házat fog találni.

Zara legalább láthatóan szégyellte magát.

– Megpróbáltam szólni neki, oké? De mióta megszületett a baba, szinte soha semmire nem válaszol.

Charlie rá sem hederítve pötyögött a mobilján. Mindannyian elhallgattak, aztán Falk hallotta, hogy a vonal túlvégén kicseng. Végül abbamaradt.

– Látod? – kérdezte Zara valamelyest diadalmas arckifejezéssel. – Soha nem veszi fel.

Charlie nem mondott semmit, inkább megpróbálta még egyszer. Mindannyian újra hallgatták, ahogy a telefon jó hosszúnak érződő ideig kicsöng. A férfi már majdnem bontotta a vonalat, amikor hirtelen elnémult a készülék, zörgés hallatszott, aztán egy nő arca jelent meg a kijelzőn.

– Kim. Szia. – Charlie kicsit meglepettnek hangzott. Nekitámasztotta a telefont az asztalon álló borosüvegnek. – Mi újság?

– Szia, Charlie – válaszolt Kim Gillespie, és a hangja egyből ellágyult, amikor a lánya is a telefon kamerája elé lépett. – Zara, kicsim, szia.

Falk akkor hallotta életében először és utoljára Kimet beszélni. A hangja tisztán szólt, de a telefonon keresztül érzelemmentesnek, távolinak érződött.

– Hol vagy? – Charlie megigazította a készüléket, és Falk ekkor pillantotta meg először a nőt. A vonásait valamelyest eltorzította, hogy kézben tartotta a telefonját, felfelé irányítva a kameráját, de sötét haját jól látta. – Még mindig az autóban?

– Aha. Már a… a keleti hídhoz közel járunk – felelt Kim, és Falk tudta, melyik útszakaszról beszélt, körülbelül fél órára esett a várostól. – Figyelj, Charlie, miért hívtál? Nem a legjobbkor, Zoe a hátsó ülésen alszik.

Falk látta, hogy féltestvére neve hallatán valami átsuhan Zara arcán. Aztán gyorsan, bár nem nyomtalanul, el is tűnt. Kim látszólag nem vette észre, inkább a képernyőn kívülről érkező, alig hallható hang forrása felé fordult.

– Ez Rohan volt? – kérdezte Charlie, megköszörülve a torkát. – Gratulálok a kicsihez, öreg.

A kép egy pillanatra elmosódott, amikor Kim a volán felé fordította a telefont, ahol Rohan üdvözlésként intett.

– Kösz szépen. – A férfi hangja elég barátságos volt, de halk. – Bocs, de muszáj suttognunk, ha nem gond.

– Charlie – mondta Kim nyersen, miközben újra maga felé fordította a készüléket –, később beszélünk, jó? Hamarosan úgyis találkozunk.

– Egy pillanat, Kim, igazából ezért hívtalak. – Charlie közelebb hajolt a telefon kamerájához. – Bocs, de nem leszünk este itthon.

Rövid szünet állt be, csak az autó motorjának duruzsolása hallatszott.

– Ma estéről volt szó? – kérdezte Rohan.

– Igen. Emléksz… – Hirtelen alacsonyabb lett a hangerő, mintha Kim a telefonra tette volna a kezét. Megint szünet állt be, és csak foszlányokban jutott el a konyhában lévőkhöz a beszélgetés. – …beugrunk, amíg te az étteremben leszel.

Rita az asztal túloldalán felállt, és átadta Henryt Falknak.

– Átvennéd, amíg kimegyek a mosdóba? – kérdezte.

– Ó, persze. – De Falk alighogy válaszolt, a baba már a karjába is került. Kiegyenesedett a székében, és a csecsemő nyakló feje mögé tette a kezét, mert emlékezett, hogy így kell csinálni. A mellkasának döntötte Henryt, és érezte, ahogy az apró mellkas ritmikusan emelkedik-süllyed. Szokatlan élmény volt. De kellemes, ahogy a frissen mosott bodyja illata és a kis teste súlya is.

Aztán újra a telefonos beszélgetésre figyelt, amely időközben mintha magasabb fordulatszámra kapcsolt volna, Zara éppen hadart.

– …és már megbeszéltem velük, hogy találkozunk. Szóval akkor oké, ugye?

A vonal túlvégéről nem hallatszott válasz. Charlie a kijelzőt nézve dörgölte az állát.

– Mármint… – Zara az apjára pillantott. – Apának úgyis a fesztiválos standnál kell lennie.

Charlie bólintott.

– Aha. Tudod, milyen ez. Nyitóeste, őrültekháza.

– Szóval akkor egyikőtök se lesz otthon? – kérdezte Kim hosszúnak érződő hallgatás után. – Mindketten kimentek a fesztiválra?

– Aha – bólintott Charlie. Eltelt pár másodperc. – Bocs.

– És Rita és Greg?

– Mindannyian megyünk.

– Ó. – Újabb rövid szünet. – Oké…

– Oké? – mosolygott Zara. – Szuper, anya, köszi.

Falk nem látta Kim arcát, de még számára is világos volt, hogy a nő nem tartja ezt annyira okénak. Zara mindenesetre lecsapott a kínálkozó lehetőségre. Néhány másodpercig mindannyian hallgattak.

– Charlie. – Amikor a nő ismét megszólalt, újfajta színezetet kapott a hangja. Falk nem ismerte elég jól a normális hangszínét ahhoz, hogy be tudja azonosítani, miről árulkodik a váltás, de arra tippelt, hogy most ingerültnek tűnt. – Zarával nem tudnátok megvárni?

Charlie máris rázta a fejét.

– Nézd, Kim, nem igazán. Sajnálom, de muszáj keresnünk egy másik időpontot. Ott kell lennem a standnál. Zara meg tizenhat éves, ma este a haverjaival akar lógni. Emlékszel, mit…

– Igen, persze, csak… – A mondat hirtelen félbemaradt, a vonal mindkét végén csend támadt, aztán elsötétült a kijelző. Falk először azt hitte, Kim megint letakarta a kamerát a kezével, de ahogy nyúltak a másodpercek, arra gondolt, talán megszakadt a kapcsolat.

Charlie is bizonytalannak tűnt.

– Ott vagy még? – kérdezte.

Újra csend állt be néhány másodpercre, aztán Rohan hangja hallatszott, ezúttal hangosabban.

– Halló! Most hallotok? – Amint megerősítették, lejjebb vette a hangját. – Bocs, srácok, kicsit nehéz most itt Zoéval. Maradhatnánk abban, hogy Zara menjen csak ki a fesztiválra? Érezd jól magad. Majd keresünk egy másik alkalmat.

– Szuper. Oké. – Zara érezhetően örömmel zárta volna le a beszélgetést, amíg lehetett.

– De… – Kim ugyanakkor kezdett mondani valamit, amikor Charlie sóhajtott, és előrébb hajolt a székében.

– Figyelj, van egy ötletem – mondta a férfi. – Mi lenne, ha inkább beugranál a fesztiválra? Mind itt leszünk.

– Nem, apa, én már megbeszéltem, hogy találkozom… – kezdte suttogni Zara, de Charlie intett neki, hogy maradjon csendben.

– Hát… – Kim hangján érződött, hogy vonakodik, de aztán mintha meggondolta volna magát. – Jó. Oké, legyen. Akkor kimegyünk a fesztiválra.

– Én ma este a szüleimmel találkozom. – Rohan még kevésbé hangzott lelkesnek. – Apának be kell mennie további vizsgálatokra. De… – Újabb rövid szünet következett. – Jó, lehet, hogy be tudunk ugrani.

– Rendben. – Charlie válaszában érezni lehetett egy egészen kis habozást, mintha nem számított volna rá, hogy Kim és Rohan rábólint az ötletére, de mire Falk odanézett, újra mosolygott. – Jó. Akkor ott találkozunk mindhármótokkal.

– Oké – mondta Kim, de úgy, hogy Falk fején már ekkor átfutott, hogy talán máris megbánta a döntést. – Ott találkozunk.

– Szuper. Szia, anya. Szeretlek. – Zara hátratolta a székét, hogy felálljon, és az ujja máris a kijelző felé közeledett.

– Szia, Zara. Én is szeret…

Zara megérintette a kijelzőt, mire a vonal megszakadt.

Ahogy Falk most, egy évvel később végignézett a kamasz lányon a konyhában, arra gondolt, szerencsétlennek fogalma sem lehetett, mi vár rá. Most olyan sötétség nehezítette el a tekintetét, amely akkor még nem, és láthatóan egészen máshol járt, ahogy kibámult az ablakon a szőlőtőkékre.

Falk sok pénzt tett volna rá, hogy a lány fejben gyakran újraélte azt a beszélgetést. Legalábbis a végét biztosan. Amikor felállt, és a kijelző felé nyúlt. Ahogy a mutatóujjával megérintette, ahogy a bőre finoman hozzáért az üveghez, félbevágva az utolsó mondatot, amelyet soha nem hallhatott teljességében az anyjától. Falk remélte, hogy téved, de valójában kételkedett ebben. Zara nagyon úgy festett, mint aki még az álmaiban is újrajátssza azt a mozdulatot.

Negyedik fejezet

Mire megvacsoráztak, és bepakolták a szórólapokkal teli dobozokat Charlie Land Roverjébe, a napkorong már alacsonyabban járt a szőlőskert felett. Rita és a gyerekek a bejárati ajtóig kísérték a többieket, hogy elbúcsúzzanak, Henryt eddigre már bebugyolálták egy törölközőbe. Raco puszit adott neki, aztán bemászott a hátsó ülésre Zara mellé, Charlie pedig beindította a motort.

Falk az anyósülésről nézte, ahogy Rita integet nekik, miközben elhajtanak. A nő mosolya nem remegett meg, de a férfi elég jól ismerte ahhoz, hogy érzékeljen rajta egy árnyalatnyi stresszt. Azt viszont nem tudta eldönteni, hogy megkönnyebbült-e, amiért nem kell velük tartania, vagy inkább sajnálja ezt.

Charlie egy szót sem szólva vezette az autót. Amikor kikanyarodott a főútra, a csomagtartóban heverő dobozok halk puffanással arrébb csúsztak. Tavaly ilyenkor ugyanerre jöttek, akkor viszont a csomagtartóban Charlie saját shirazának rekeszei zörögtek.

– Majdnem minden évben csinálok pár palacknyit – mesélte akkor Falknak, mialatt berámoltak a csomagtartóba. – Mindig úgy vagyok vele, meglátjuk, milyen lesz.

– Akkor ez nem valami nagy része a bizniszednek? – kérdezte Falk, mire Charlie elnevette magát.

– Még csak kis része sem. Néhány borászat majdnem mindent felvásárol, ami a szőlőskertből származik, de egy keveset azért megtartok magamnak. Bepalackozom. Árulom a fesztiválon, termelői piacokon, ilyen helyeken. Vagy elajándékozom barátoknak, akár kérik, akár nem.

Falk benyúlt az egyik rekeszbe, és kivett belőle egy palackot. Megforgatta a kezében, és szemrevételezte a címkén lévő logót. Megpróbálta elképzelni, milyen lehet egy ilyen üzletet a nulláról felépíteni, eljutni a szőlőktől a rekeszekig.

– Jó minőségű?

– Az hát – vigyorgott Charlie. – Már ha mondhatok ilyet.

Falk visszarakta az üveget a rekeszbe.

– Akkor nem akartad követni a családi hagyományokat?

– Nem én – felelte Charlie olyan elánnal, hogy Falk nem tudta visszatartani a mosolyt. Racóék rendőrcsalád voltak, a három fivér úgy nőtt fel, hogy az apjuk a város régóta hivatalban lévő őrmestereként vigyázott Marraleeben a rendre. A visszajelzések szerint mindent pompásan kézben tartott, egészen addig, amíg tizenöt évvel előtt végül nyugdíjba ment, és az anyjukkal elköltözött, hogy a queenslandi napsütésben barnuljanak. Falk tudta, hogy pár évvel ezelőtt meghalt, de három fia közül kettő ápolta a rendőri örökségét.

– Soha nem vonzott a szakma – magyarázta Charlie. – Szerintem ehhez egy bizonyos alkat kell. Mármint, ne vedd rossz néven.

Falk felnevetett.

– Dehogy veszem.

– Én kicsit rossz néven veszem – jegyezte meg Raco szelíden, miközben megigazított egy rekeszt.

– Tudom. És pontosan azért, mert te olyan alkat vagy – mondta Charlie a testvérére vigyorogva, aki közben becsapta a csomagtartó ajtaját.

Ahogy idén a fesztivál területe felé hajtottak, senki sem viccelődött az autóban, egy szó is alig hangzott el. Marralee utcáit mostanra ellepték a turisták, úgyhogy Falkék már jóval azelőtt araszolásra kényszerültek, hogy meglátták volna a helyszínt. A fesztivál területe csak néhány kilométerre esett a szőlőskerttől, Falk erre jól emlékezett. Ha nem kellett volna magukkal vinniük a szórólapokkal teli dobozokat, akár sétálhattak is volna, de senki sem panaszkodott. Már a parkolóba hajtottak be, amikor Zara végül megtörte a csendet.

– Szerinted beválik?

Raco fészkelődött egy kicsit az ülésén.

– Mármint a felhívás?

– Aha.

Falk a visszapillantó tükörben Zarára nézett. A lány a szomszéd sávban haladó autókat bámulta, mindegyik utasait gondosan szemügyre vette. A férfi nem tudta volna megmondani, mire számít, vagy mit remél, mit fog látni.

– Szerintem ez attól függ, mire számítasz – mondta Raco. – Lehet, hogy a felhívás megmozgat pár emléket, lehet, hogy így jobban összeáll a történtek kronológiája? Reméljük, hogy igen. Úgy fogsz hazajönni, hogy megtudod, pontosan mit csinált aznap este anyukád? Erre sajnos kevés esély van. Sajnálom, bárcsak…

– Nem, tudom. Semmi gond. – Zara arca merev volt, csak a szeme mozgott, ahogy egyik autóról a másikra siklott a tekintete.

Már majdnem a bejáratnál jártak, és ahogy Falk körülnézett, látta, hogy minden pontosan olyan, mint tavaly. Még az autóból is hallotta, hogy valahol messze egy zenekar játszik, a muzsika halk hangjai elkeveredtek a több száz főből álló látogatóseregnek köszönhető alapzajjal. A napszemüveges, láthatósági mellényt viselő őrök egy sorba terelték a kocsikat, és a korábbi érkezők mellett egy szabadtéri parkoló felé irányították őket.

Tavaly Charlie szúrta ki Kim autóját.

Akkor is elég hallgatagon viselkedett idefelé jövet, de ahogy a parkoló felé araszoltak, kicsit ellágyult az arckifejezése.

– Nézd csak – mondta akkor, miközben lépésben haladtak az autóval. – Úgy tűnik, anyukád már ideért.

– Hol látod? – Zara felnézett a telefonjából, Charlie pedig a tőlük balra parkoló, ezüstszínű családi szedánra mutatott. A csomagtartó mellett egy férfi állt – Rohan Gillespie, tippelt akkor helyesen Falk –, és egy összehajtogatott babakocsit próbált rendesen felállítani.

– Ó. Jól van. – Zara tekintete máris visszatalált a telefonja kijelzőjére.

Charlie finoman dudált, mire Rohan felnézett. Charlie fékezni próbált, de a mögötte lévő autók egyikének sofőrje erősen rátenyerelt a dudájára, mire egy zaklatott parkolóőr intett, hogy haladjanak tovább.

– Jó, oké, megyek már – morogta Charlie, és rálépett a gázpedálra. A visszapillantó tükörben a lányára nézett, napszemüvege mögött összevonva a szemöldökét. – Bent azért keresd meg az anyádat, jó?

Rohan a tenyerével eltakarva a szemét, hunyorogva nézett az autójuk felé. Láthatóan egyből felismerte őket, és felemelte a kezét, mialatt ők elhaladtak mellette, aztán lerakta a babakocsit a földre, és behajolt a szedán egyik hátsó ablakán, hogy mondjon valakinek valamit.

– Zara? – kérdezte Charlie. – Hallottad, amit anyáddal kapcsolatban mondtam?

– Igen. Megkeresem majd.

Szórakozottnak hangzott, és Falk a visszapillantó tükörben látta, hogy miközben távolodnak, az anyja kocsijára mered. Valaki egy matricát ragasztott a sötétített üvegű hátsó ablakra. Krétarajz volt pálcikafigurák háromtagú családjáról: egy apa, egy anya és egy baba. Zara pislogott, aztán újra a telefonjára meredt, hüvelykujjával lázasan görgetve a kijelzőt.

Rohan Gillespie később azt állította a rendőröknek, hogy a családjával 19:15 körül érkeztek a fesztivál területére. Zara konkrétabban fogalmazott: ő azt mondta, 19:19-kor, és ezt onnan tudta, hogy ekkor küldött szöveges üzenetet egy barátjának: Megjöttünk. Most parkolunk.

Falk tudta, hogy Kimet utoljára később látták, elvileg valamikor 20:49 és 21:29 között, attól függően, kinek hittek inkább, a gyerekek arcfestését felügyelő animátornak vagy a túlhajszolt csaposnak. De akadtak olyanok is, akik egyiknek sem hittek.

Egy évvel később ugyanúgy lépésben haladtak az autók a parkolóban, és Charlie-nak csak a bejárattól valamivel távolabb jutott hely. Mindannyian kézbe vettek egy-egy szórólapos dobozt a csomagtartóból, és átverekedték magukat a kocsik kavalkádján. A kellemes esti szellőben ugyanaz a széles, fényes molinó lobogott felettük, amelyet Falk tavaly is látott: Marralee-völgy Éves Étel- és Borfesztivál. Alapítva: 1951. Lámpafüzérek alkotta boltozat vezetett a bejárathoz, amely a lassan rájuk ereszkedő alkonyatban meleg aranyszínnel világított. A forgóajtónál két ősz hajú, egyforma vékony kabátos őr ellenőrizte, hány látogatót engedtek már be, és néhány másodpercenként kinyitották az oldalsó kaput, hogy beengedjenek egy-egy babakocsis családot vagy kerekesszékes vendéget. Falknak eszébe jutott, hogy a fesztivál még mindig ingyenesen látogatható, tavaly ilyenkor meg is jegyezte magában, hogy ez sokat hozzátesz az esemény közösségi jellegéhez. Észrevette, hogy a bejáraton túl önkéntesek gyűjtenek egy-két dollárokat jótékonysági célra.

– Hol találkozunk a többiekkel? – kérdezte Charlie Zarától, miközben beálltak a forgóajtónál várakozó sorba. – A nagyszínpadnál?

– Nem, a standunknál.

– Oké. – Amikor az egyik őr a karjukban lévő dobozok láttán beengedte őket az oldalsó kapun, Charlie eltátogott egy köszönömöt.

– Azt hittem, idén nem leszel ott a standnál – jegyezte meg Raco a testvérének, miután bejutottak.

– Ja, hát, őszintén szólva el is lennék nélküle – magyarázta Charlie. – De az elmúlt három évben mindig kitelepültünk ide, és Shane azt mondta, hogy szerinte idén is jó lenne.

– Ő is kijön ma este? – kérdezte Raco.

– Remélem, már ott is van. Elvileg ő készíti elő az alapdolgokat.

Charlie mutatta, merre keljenek át a tömegen, és Falk rövidesen már meg is látta a jellegzetes, bíborvörös logót. A Penvale Szőlőskert standja előtt egy hosszú asztal állt, rajta néhány palackkal, amelyet már ki is nyitottak kóstolásra. Egy barátságos, egyetemistának tűnő fiatal nő épp egy családnak töltött kis adagokat, míg egy kollégája az egyik palack címkéjén mutogatott valamit.

Mögöttük, a stand sötét hátsó felében egy nagydarab fickó csukta össze az üres rekeszeket, válla és mellkasa elég széles volt ahhoz, hogy feszüljön rajta a szőlészet pólója. Tavaly is itt volt, és bár Falkot nem mutatták be neki, az arcára emlékezett.

– Szevasztok. – Charlie biccentett az embereinek, és felszabadított egy kis helyet az asztal végén, hogy Zara le tudja rakni a szórólapokat.

Ahogy Falk körülnézett, arra gondolt, a stand nagyjából ugyanitt állt tavaly is. Nem tudott valami sokat arról, kereskedelmi szempontból mi számít ideális elhelyezkedésnek egy fesztiválon, de úgy vélte, a gyalogosforgalmat tekintve elég frekventált helyet kaptak. A stand a bejárat és a kijárat közti főútvonal elején állt, vagyis a látogatók többségének be- vagy kifelé menet el kellett haladniuk előtte.

Innen ráadásul idén is ideális kilátás nyílt a tömegre. Falk tavaly elgondolkodott, hogy ennek lesz-e bármi haszna. Végül is nem lett, azt leszámítva, hogy levonhatták a tanulságot: Kim Gillespie nagy valószínűséggel nem a főbejáraton át távozott a helyszínről. Falk úgy értékelte, hogy a maga módján ez is hasznos információ.

– Jaj, de jó. Apa, megint itt van az az újságíró – szólalt meg Zara, mire Charlie letette a kezében lévő dobozt az asztalra, majd arra nézett, amerre a lánya mutatott. – Ott beszélget Rohannel és Dwyer őrmesterrel.

Falk is lerakta a dobozát, és ő is arra nézett.

Rohan a széles út túloldalán állt, egy magas, ősz hajú rendőrőrmester mellett. Mindketten kicsit előrehajoltak, hogy jobban hallják, amint egy jegyzetfüzetet szorongató nő kérdez tőlük valamit. A közelükben egy bő farmeres fotós várakozott türelmesen, lábánál a felszerelését tartalmazó hátizsákkal. Az újságíró befejezte a kérdését, az őrmester pedig válaszként a bejárat felé biccentett, valamire a standok vászontetője fölött. Falk odanézett, és látta, hogy az egyik oszlopra CCTV-kamerát szereltek. Ez újdonságszámba ment. Tavaly még csak a főbejáratot figyelték kamerákkal.

Rohan tekintete visszavándorolt a standra, és megkönnyebbülés suhant át az arcán, amikor ott kiszúrta Racóékat. Mormogott valamit az újságírónak, aki villámgyorsan körmölt, aztán Rohan elindult a zsúfolt úton át a stand felé.

– Sziasztok, jó, hogy itt vagytok. Zara, az a riporter nagyon szeretne beszélni… – Amikor meglátta a dobozokat, félbehagyta a mondatot. Nyitva volt a tetejük. Levett egy szórólapot a stósz tetejéről. A kezében tartotta, és hosszú pillanatig a felesége arcképére és az alatta lévő szövegre meredt.

– Még egyszer köszi, hogy foglalkoztál ezzel, Zara – mondta feszült hangon, és alig észrevehetően bólintott. – Nagyon…

Kereste a megfelelő szót, de nem találta.

– Zoe hol van? – kérdezte Charlie.

– Ja, ő a szüleimmel – felelte Rohan, akit érezhetően kizökkentett egy kicsit a szórólap látványa. Összeráncolta a homlokát. – Elég szörnyű volt átadni nekik. Ők annyira… – Megint elhallgatott, és megrázta a fejét. – Mindegy, nem fontos. Nekem muszáj volt ide jönnöm.

– Máskor nyugodtan hagyhatod nálunk is – ajánlotta fel Raco. – Úgyis van mindenféle babacuccunk, nem teher.

– Kösz szépen – mondta Rohan, és a tekintete visszatalált a felesége arcképéhez.

Úgy tűnt, Raco mondani készül még valamit, de lenyelte, amikor az őrmester elindult feléjük a tömegen át, nyomában az újságíróval és a fotóssal.

– Jó napot kívánok – köszönt, amikor odaért hozzájuk. – Üdv itthon, örülök, hogy látlak – rázta meg Raco kezét, aztán Zara felé fordult. – Te hogy vagy?

– Megvagyok, köszönöm.

– Igen? Akkor jobban viseled, mint a többség tenné. – Az őrmester halványan a lányra mosolygott, és felvett egy szórólapot, majd kihúzott az ingzsebéből egy olvasószemüveget. Falk szerint az ötvenes évei végén járhatott, de inas alkata, atletikus testfelépítése arra utalt, hogy a koleszterinszintje és vérnyomása alapján letagadhatott volna tíz évet is a korából. A zsebén lévő címként ott virított a neve: R. Dwyer őrmester.

– Jól sikerültek, Zara. Szép munka. – Dwyer a szemüvege fölött a lányra nézett. – Figyelj, az újságíró szeretne váltani veled pár szót, mielőtt elmentek, de az önkéntesek már itt vannak, és készen állnak, úgyhogy ha Rohannel jók vagytok, inkább kezdjük el, oké?

Rohan arckifejezése erre rögtön éber lett és eltökélt. Falknak erről különböző, magas szintű szakmai megbeszélések jutottak eszébe, ahol a résztvevőknek mindenféleképpen helyes döntéseket kellett meghozniuk. De általában átlátott rajtuk. A határozottság álcájával próbálták leplezni félelmüket és bizonytalanságukat. Ő maga is kidolgozta a saját verzióját erre az arckifejezésre.

Zara a stand körül összegyűlt, beszélgető önkénteseket számolta éppen össze. Pár tucatnyian voltak, fiatalok-idősek vegyesen, egy-két család is. Falknak úgy rémlett, némelyik Racóék családi barátja. Így vagy úgy, de valószínűleg mind azok voltak, és az alapján, hogy milyen feszült figyelemmel várták az instrukciókat, látta rajtuk, hogy a tavalyi év eseményei még mindig komoly hatást gyakoroltak rájuk.

Falk maga nem volt jelen, hogy a saját szemével is lássa, mi minden történt közvetlenül Kim eltűnése után: miután megtalálták a cipőt, és elterjedt, hogy a nő orvos által felírt antidepresszánsokat szedett, Kim halála csak a családra tartozó tragédiának kezdett érződni. Falk úgy vélte, ő itt már csak útban van. Senki sem mondta neki ezt, még csak nem is utalt erre, de biztos volt benne, hogy hasznosabb lenne átadnia az ágyát a vendégházban valamelyik rokonnak vagy családi barátnak, akik eddigre már napi szinten érkeztek. Falk megbeszélte a dolgot Racóval, és külön Ritával is – addigra mindkettejükön elhatalmasodott a családi gyász fájdalma –, és kevesebb mint három nappal az érkezése után már el is búcsúztak tőle, közös megegyezéssel.

– Jól van – mondta most Dwyer, felemelve a hangját, hogy túlkiabálja az alapzajt. – Ha a felhívás miatt jöttek, kérem, lépjenek egy kicsit arrébb, hogy ne álljuk el az utat. Úgy, tökéletes.

Ahogy a tömeg laza köralakba rendeződött, az őrmester intett, hogy osszák szét a szórólapokat egymás között.

– Na szóval. Köszönöm mindenkinek, hogy eljött – kezdte Dwyer. – Sok arcot felismerek, és tudom, hogy önök közül sokan jól ismerték Kimet. De ma este rengeteg olyan ember is lesz a fesztiválon, akik nem ismerték ilyen jól, vagy akár egyáltalán nem ismerték. És velük akarunk beszélni: azokkal, akik itt jártak a tavalyi megnyitón is, és esetleg látták. Vannak szórólapjaink – igen, köszönöm, mindenki vegyen magához egy adagot –, és ma este az a célunk, hogy a fesztivál vendégei gondolkozzanak még egy kicsit arról a tavalyi estéről. Hogy mit láttak, mi tűnt fel nekik. Lehet, hogy az adott dologról akkor úgy gondolták, nem olyan fontos, de azért inkább csak tudjak róla, majd eldöntöm én. Egész este itt leszek, de a rendőrőrsön is el tudnak érni. Na, jól van. – Összecsapta két kezét. – Kicsivel később a nagyszínpadon leszünk a felhívással, és Kim családja tart egy rövid tiszteletadást is, úgyhogy kérek mindenkit, bátorítsa az ismerőseit, hogy vegyenek ezen részt. Mikor is lesz…? – Zara és Rohan felé nézett megerősítésért. – Fél kilenckor? Igen, akkor. – Továbbra is a családtagokra nézett. – Van még bármi, amit hozzá szeretnének fűzni?

Rohan Zarára pillantott, aki pislogott. A lány egy pillanatig tétovázott, aztán amikor megrázta a fejét, a férfi megköszörülte a torkát.

– Szeretnénk megköszönni mindenkinek, hogy eljött. Nagyon…

– Egy pillanat – vágott közbe Zara. – Bocsánat. Bocsánat, Rohan. Azt hiszem, mégis szeretnék mondani valamit.

– Tényleg? Oké, persze.

Zara még mindig bizonytalannak tűnt, amikor a jelenlévők felé fordult, de vett egy nagy levegőt.

– Tudom, hogy a többségetek tavaly is itt volt, és tudja, mi történt. Szóval valószínűleg eljutott hozzátok, hogy az anyukám szülés utáni depresszióban szenvedett. És ez igaz is. Gondolom, azt is hallottátok, hogy magára hagyta a húgomat a babakocsijában, és elsétált a víztározóig, ahol… – Zarának a torkán akadtak a szavak. Szüksége volt pár másodpercre, hogy összeszedje magát. – Ez viszont nem igaz.

Falk látta, hogy néhány önkéntes fészkelődik, és a mellettük állóra sandít. Láthatóan senki sem tudta, hogyan illik erre reagálni, kínos feszengés ülte meg a társaságot. Raco és Charlie összenézett, szavak nélkül egymás tudtára adtak valamit. Aztán mindketten újra Zara felé fordultak, aki maga is érezte, hogy az emberek zavarba jöttek.