Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Knut Hamsun

AZ ÚJ NEMZEDÉK

fordította:
Ács Géza

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-087-6 EPUB
ISBN 978-963-678-088-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Segelfoss By II.

első kiadás: 1915.
az elektronikus változat az 1926. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Anna Katarina Boberg (1864 – 1935)
A kikötőben, Svolvaer (lofoteni tanulmány)
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Kénytelenek vagyunk leszögezni, - írta a Segelfoss-i Újság, - hogy valakire rátámadni és a dolgokat így elintézni: olyan eljárás, amely városunkban példátlanul áll. Mint értesülünk, néhány nappal ezelőtt egy ilyen támadás játszódott le, a tettes egy olyan úr, akiről nehéz lett volna feltenni hasonló elhamarkodott viselkedést. Az ügynek a hatóság előtt lesz még folytatása. Itt csak elismételhetjük az aranymondást, amelyet velünk együtt aláír minden igazságosan gondolkodó ember, hogy tudniillik vannak még bírák az országban, hogy a törvény ércszava fölfelé és lefelé egyformán él és a törvény sújtó pallosát nem kerülheti el senki.

Willatzot csakugyan a hatóság elé idézték. Nem volt az esküdtszéki tárgyalás, még csak nem is rendőrségi kihallgatás, hanem úgy hívták, hogy előzetes vizsgálat, - és valójában az öreg ura-i elöljáró volt az elnök, barátságos és szívélyes volt mindkét fél iránt és sikerült is békét teremtenie. így cselekedett ő egész életében és jobbat nem is tehetett. Ezúttal Áslak Konrad napszámossal és más tanukkal jelent meg és a dolognak nagyon komoly volt a színezete. Tanúvallomásokra ugyan nem is volt szükség, mert Willatz Holmsen minden kertelés nélkül beismerte, hogy öklével leütötte Aslakot és csak azt kérdezte, hogy mennyi kártérítéssel tartozik. Az elöljáró a pápaszemén keresztül Aslakra nézett. Aslak gondolkozott a dolgon, aztán megmondta az árát. Ez kevés, jelentette ki Willatz Holmsen úr és az elöljárónak hirtelen úgy tetszett, mintha az apja, a hadnagy úr hangját hallaná. Az ifjú Willatz pedig a kért kártérítés kétszeresét fizette ki. Furcsa alku volt, mintha arról tárgyalnának, hogy mennyiért lehet egy fejet beverni.

- A következő alkalommal - mondta az ifjú Willatz, mikor a pénzt leszámolta -, a következő alkalommal, ha ez az ember megérdemelné az öklömet, jobban az elevenére tapintok!

- Igen - vetette magát közbe az elöljáró, mert nem békétlenséget, hanem békét szeretett volna teremteni az ügyben -, igen, de akkor ismét büntetést kell fizetni.

- Akkor meg is fizetem ismét -, mondta rá Willatz.

A Segelfossi Újság idézett száma egyébként is nagyon tartalmas volt. Közölt még egy cikket Rasch ügyvéd úr tollából és pedig a színházra vonatkozóan. Ez a cikk szellemes volt és szakszerű. Valóban nem csekély dolog, - különösen egy vándorló társulat részéről, - elsőrangú előadásban kihozni egy darabot, mely olyan hatalmas követelményeket támaszt, mint a „Mérges kígyó a pokolban - írta az ügyvéd. Aztán végigment az egész darabon és elmondta, milyen meglepetésekben volt része a közönségnek.

De a legmelegebb hálával, - írta tovább, - tartozunk a kiváló előadásért Lydiának, a primadonnának. A művésznő páratlan alakítást nyújtott, amikor szerepét úgy kreálta, hogy a nézőtér csakúgy visszhangzott a hangos sikertől. Sok jelenetben, főleg a méregpohár jelenetben, olyan tragikus magaslatokig emelkedett, hogy a leghíresebb művésznők hasonló teljesítményeit juttatta a közönség eszébe. A többi szereplő sorában mindenekelőtt Sybille Engel kisasszonyt kell megemlíteni, mint aki nemcsak ragyogó megjelenése, de művészi játéka révén is minden elismerést megérdemel. A generális szerepét az igazgató alakította. Mintaképe volt a régi, jó iskolának. Valamivel kevesebb kérkedés bizonyára ugyanolyan hatást tett volna, de szerepe különböző részeit igazán kiválóan domborította ki. A többi hölgy és úr mindeddig nem lépett fel számottevő szerepben és így nem volt alkalmuk bebizonyítani rátermettségüket, remélhetőleg azonban nem utoljára történt, hogy ezeket a kiváló művészeket vendégül tisztelhetjük. Segelfoss művelt közönsége örömmel látja viszont őket.

Rasch ügyvéd aztán a kritika folyamán rátért magára a színházra is: egy színház nem lehet a város legszélsőbb utcájában, erre sehol sincs példa. Az nem szokás sehol, hogy egy úgynevezett csónakházat Thália templomává alakítsanak át. A ház tulajdonosa, Theodor Jensen úr, sokkal több érzéket tanúsíthatott volna a megfelelő berendezés iránt. A színház egyébként, - ha már így alakultak a dolgok, - úgy-ahogy, megfelelt volna az általános igényeknek, bizonyos hibák fölött azonban nehéz szó nélkül elsiklani. A színház szellőztetését szakértői részről már a helyszínén kifogásolták. Itt csak annyit lehetne megemlíteni, hogy a padok ugyan megtették a kellő szolgálatot, de támlás padok sokkal jobban megfeleltek volna. És még néhány szót nagy általánosságban: a mi időnkben a színházlátogató közönség már hiánynak érzi, ha nem kap színlapot a kezébe. A külföldön sok színházban fiatal fiúkat fogadnak fel, akik a színlapot tíz őréért árusítják, amit a közönség mindenkor szívesen fizet meg. A Segelfossi Újság a következő előadás alkalmával már gondoskodni fog a színlapok kinyomatásáról. És mi történjék a zenével? Ha az egész estén át nem lenne közzene, ez annyit tenne, hogy kevésre becsülik Segelfoss zenei fejlettségét. Mivel feltehető, hogy művelt emberék is ülnek a színházban, akik húsz főnyi zenekarokat is hallgattak már, könnyű megérteni, hogy egy zongorával a közönség nem érheti be, ha mégolyán jól is játszanak rajta. De még egy zongora is jobb a semminél és a közönség ama része számára, amely - talán vallási okokból - elsősorban a zenéért látogatja a színházat, elviselhetetlenek az ilyen kitöltetlen felvonásközök. Mint értesülünk, ezért is Theodor Jensen urat terheli a felelősség és azért tanácsolnék neki, hogy a legközelebbi előadásra már zongorát is szállíttasson a színházba. A színház tulajdonosa jól kezdte meg működését, de még sokat kell fejlődnie, amíg minden várakozást kielégít. Theodor Jensen úr a város egyetlen szatócsa, de ez idővel úgyis meg fog változni, addig is a saját jószántából arra kell törekednie, hogy javítson a színháza hibáin, ilyen módon tegye azt méltóvá a városhoz és ne riasszon vissza egyes polgári köröket, amelyek a legjobb hitben keresnek szórakozást az ő helyiségében. A cikk utolsó szavait a néphez intézte, Segelfoss és vidéke lakosságához. Vannak emberek, akik a művészetnek ezt az otthonát még mindig csónakháznak nevezik. Ezen a helyen a leghatározottabban fel kell emelnünk a szavunkat az ellen, hogy a közönség egyes rétegei a mi színházunkat gúnynévvel illessék. Ez egyébként a színház látogatottságának is súlyosan kárára lehet. Az igazán művelt ember inkább lemond bárminő drámai élvezetről, mintsem, hogy csónakházakat látogasson.

Eddig a Rasch ügyvéd cikke.

Az egész nem volt más, mint támadás a boltos Theodor ellen, holott ő hozta ide a színművészeket és ő adott nekik tanyát.

És hogyan fogadta Theodor a dolgot? Védekezett a boltjában, ahogyan tudott, igazolta magát, mint ahogy illik egy ilyen tevékeny ifjúhoz, megvárta, míg a bolt tele volt emberekkel és aztán megadta a választ. Természetes, hogy az első napokban hallgatag és tartózkodó volt, de aztán annál jobban megeresztette a hangját.

Kicsoda az a Rasch ügyvéd, mondogatta. Egy kövérre hízott úr!

Legjobban az izgatta, hogy a cikk őt szatócsnak nevezte.

Sokkal kisebb üzleteket, mint a mi cégünk, már nagykereskedésnek neveznek, mondta a boltos Theodor.

Mindenki azt hihette volna, hogy teljesen fogytán van a pénznek, hiszen a szárított halakat még nem lehetett értékesíteni, viszont a tavaszi cikkeket, tíz hatalmas láda kézműárút, készpénzzel fizette ki. Sőt fölépítette a színházat is. De Theodor mindettől nem merült ki. Egy este, mikor a bolt éppen tele volt vevőkkel, kijött az irodából és egy bankjegyet lobogtatott a kezében. Baardsen távírász ott állt és ismét dohányt vásárolt néhány rézpénzért. Theodor hangos szóval Baardsenhez fordult és megkérdezte:

- Látta már az új ezerkoronásokat?

- Hallottam már az ezerkoronásokról, sőt nagy tisztelettel hallottam beszélni róluk, de látni még egy fia ezrest se láttam.

- Itt láthat egyet -, mondta Theodor.

Egyébként nem volt olyan új a bankjegy, de látszott, hogy jól bántak vele és egy kis jóakarattal újnak is lehetett volna nézni. Úgy látszik, a minden hájjal megkent Theodor rávette az anyját, hogy fogja a vasalót és így vasalja újjá azt a bankjegyet. Bizony, a Theodor eszén nem jár túl senki! Ezt gondolták mind a vevők, amint ott ácsorogtak és a saját szemükkel látták az ezerkoronást.

De miért is tett-vett Theodor az üzletben, miért törte magát? Mi volt a célja? Hiszen nem volt fösvény, mint az apja, nem dugta el a pénzét a szalmazsákba. Persze ő is nagyember akart lenni, nagy üzletember. Egyébként éppen most kapta meg a „Gosen” margarin ügynökségét, föl egészen Tromsőig. Ez már majdnem annyi volt, mint egy vezérképviselet és az északi kereskedők mind Theodor boltjához fordultak a Gosen-vidéki vajért, amely a gyönyörű legelők tájáról került ki. A gyárból sugárzóan szép reklámtáblák érkeztek és ez a színpompa valóságas paradicsommá varázsolta a bolt elsőrészét.

De vajon elégedett volt-e most a boltos Theodor?

Jöttek az esték, jöttek az éjszakák, Theodor a magányt kereste és álmodozott. Mikor még nem bérmálkozott és szánkázott a lejtőn, az volt az élete legboldogabb ideje. Azóta kétségkívül senkiből valakivé dolgozta föl magát, de közben elrabolták az életéből őt: a leányt. Élénken emlékezett még az utolsó alkalomra, mikor számon hazavihette, nagy lány volt már akkor. Köszönöm, állítsd csak oda a szánkót! mondta a lány. Kinyílt egy ajtó és újra becsukódott. Akkor volt legutoljára. És azóta évek múltak el és Theodor nem tudott képeket festeni és nem tudott verset írni, - Theodor tehetetlen volt. Gyakran elgondolta, hogy ha egyszer nagykereskedő lesz belőle, ajándékot visz neki az üzletéből, valami értékes dolgot, de gyönyörű gyapjúsállal már megjárta, mert visszakapta a sálat, azzal a kérdéssel, hogy mit akar vele? Theodor azonban segített magán, hiszen azért volt üzletember! Azt válaszolta, hogy ezeket az elsőrangú sálakat be szeretné vezetni Segelfossban és azt nem tehetné előnyösebb módon, mintha a lány az első viselője a sálfajtának. A lány azt felelte, hogy köszöni szépén, de erre a sálhoz még nem elég öreg és - nem ment férjhez. A tárgyalásokat egy szolgáló közvetítette.

Ez után a hideg zuhany után Theodor bolond lett volna, ha még tovább is ajándékokat küldözget. S bolond volt-e Theodor? Szó sincs róla! Időnként azért mégis félrerakott valami különösen finom árut és arról álmodozott, hogy selyempapírba csomagolja és átküldi és bizony elég sokáig kellett feküdniük azoknak a cikkeknek, míg a segédek parancsot kaptak, hogy - adják csak el... Ilyen volt a Theodor fájdalmas és alázatos szerelme. Végül mégis úgy érezte: megtalálta a módját, hogy kimutassa a figyelmét. Ha színházi előadás volt, küldhetett neki egy-egy színházjegyet, hiszen enélkül a remény nélkül neki se fogott volna a színházépítésnek. De itt is keresztezte valami a számítását! Tegyük fel, hogy a megnyitóra elküld egy féltucat jegyet. De ha jól megfontolja a dolgot, be kell látnia, hogy ebből őrá nagyon kicsi haszon hárul. Mert így majd minden előadásra egy féltucat jegyet kell küldenie, ez pedig kigúnyolna minden számítást. Theodor viszont józan koponya volt. Úgy ám! Mert hisz arra is csak gondolnia kellett, hogy a hat belépőjegyből ötöt mintha az ablakon dobna ki, hiszen - arra az öt vendégre nem volt ő kíváncsi. Nem, akkor inkább köszönettel lemond az egészről!

Így álmodozott és tűnődött és ült az ablakánál és átnézett a lányhoz. A napjait az üzletek és az alkudozás kötötték le, az estéit pedig a fájdalom és a féltékenység töltötte ki. Isten veled, szép kisasszony, élj boldogul. Itt üldögélek az én magányos kamrácskámban, hogy őrködjem az álmaid fölött. Hiába vagyok semmiember ahhoz a másikhoz képest, a halálos órámig híven és becsülettel szeretlek. Akármit rendel számomra a sors, akármilyen utat jelöl ki, én egy szegény kis féreg vagyok, nem lázadhatok és nem mordulhatok föl ellene. Én királynőm, ne taposs rá a féregre, mikor ott vonaglik előtted a porban, mert hátha magadnak okozod vele vesztét, pedig azt igazán nem kívánnám. Ami pedig azt a fiút illeti, - üres kalász fenn hordja a fejét, - ezt egy pillanatra se szabad elfelejtened! Én fáradhatatlanul fogok dolgozni, s ő egy napon észreveszi majd, milyen embert tett örökre boldogtalanná. Egyébként - vigyen el engem az ördög!

Másnapra megint a régi volt, tevékeny, ügyes fiatalember.

Mind a két keze súlyos a sok ékes gyűrűtől és gyönyörű, szürke nyári öltönyt visel, amilyen nincs még egy a határban. Sőt már azt is megteszi, hogy a cipőjét mindennap kiteszi az ajtó elé, hogy megtisztítsák, aztán frissen és ragyogóan jön be a boltba. Fenn a padlásszobában az apja mit se tud ezekről az újításokról, gyakran megesik, hogy napokig nem látja a fiát, mert bárhogyan is kopogtat a botjával a padlón, a fiú csak akkor jön fel, ha történetesen ideje van. Idáig fejlődtek a dolgok. Az öreg Per bárdolatlan férfi volt és sehogyan se fért a fejébe: miért kell nyáron világos és télen sötét ruhákban járni. Az ember azt hordja, ami van. De az öreg Per mégsem értette úgy a módját, mint a fia. Ha Theodor köszönt, levette a kalapját, mint másutt szokás, nem szólította meg az embereket és nem mondta, hogy jónapot, mert az sehol sem előkelő. Most már odáig ment Theodor, hogy a számláira odabiggyesztette S. E. et O. - sőt már a levelei alá is ezt írta.

- Mit jelentenek ezek a betűk? - kérdezte Julius, a szálloda tulajdonosa, mert az mindig ott lábatlankodott.

- Azt te úgyse érted -, felelte Theodor. - Latin betűk ezek és minden nagy cég használja ezeket a betűket.

Lars Manuelsen azt mondta rá:

- Ha az én Lassen fiam itt volna, ő bizonyosan meg tudná magyarázni.

Theodor kapott egy másológépet és másolókönyveket, sőt egy tűzálló pénzszekrény is érkezett a címére, amely épen megmarad a hamuban, ha már az egész ház tövig égett. Ebben őrizte a cég könyveit. Ha ezt az apja tudta volna, ha tudta volna, hogy az ő szatócsüzletéből egy cég lett és hogy a cég könyveket vezetett! De azért az öreg Per lelkében ott élt a sejtés, hogy az általános fejlődés lesodorta az igaz úttól az ő szatócsüzletét és a fiát, már tudott róla, hogy Theodor egy hajórakomány halat szárít a sziklákon és hogy ezt évenkint megismétli, nemrégiben az is a fülébe jutott, hogy a csónakházból pompás tánctermet varázsolt és az öreg Pernek látnia kellett, hogy az egész vonalon a finomkodás és pazarlás szelleme fészkelődött be a házába, meg a családjába. Itt már nem a régi, szolid, áttekinthető napi adásvétel uralkodott.

Az öreg Per a botjával ütögette a padlót.

Egy idő múlva feljött a felesége, boltos Perné. Az évek nem múltak el nyomtalanul felette sem, meghízott és most már két szolgálónak parancsolt. Bezzeg nem így volt ez a régi jó időkben, akkor egyedül végzett el minden munkát, pedig egy egész fészket kellett rendben tartania, telis-tele apró fiókákkal. Két kicsinye vörhenyben halt meg, két felnőtt lánya kirepült a fészekből, az egyik Henriksen kereskedőnél volt Utvaerben, a másik Coldevin konzulnál, Kelet-Norvégiában, - persze házvezetőnő, gazdasszony mindkettő, nagyon finom dámák. Boltos Bernének most már csak egy gyermeke volt otthon, Theodor és annak volt a legnagyobb tekintélye. Az öregasszony csöndesen és magába vonultan tett-vett a házban és sohase sietett többé, most már akkor sem, ha a férje a botjával verte a padlót. Idáig fejlődtek a dolgok. Az asszony óvatosan kívül maradt a bot ütőkörén és annyira merész lett, hogy még azt is megkérdezte, miért kell úgy kopogni és olyan lármát csinálni egyáltalában?

Az öreg Per ezúttal se volt közlékeny hangulatban, egész életében nem sok beszélnivalója volt a feleségével és ha volt is, a tekintete kemény lett és parancsoló.

- A Theodor jöjjön fel!

- Az attól függ, hogy van-e ideje Theodornak -, felelte az asszony.

Bizony, ez a szédületes fejlődés boltos Peruét is magával ragadta, ő is finomabb modorban beszélt és igyekezett vonzóvá tenni a társalgását. De ez se tette szelídebbé a boltos Per tekintetét.

- No, én majd elintézem, hogy ideje legyen! - kiáltott az öreg és a botja után kapott.

Még mindig el tudta hajítani a botját valaki után, ez a lehetőség még fennállt, ezen a módon még érvényt szerezhetett az akaratának. Boltos Perné tehát gyorsan kiment az ajtón.

Az öreg ember pedig ismét kinyújtózott az ágyban. Így feküdt már az évek végtelen sora óta az egyik oldalára bénán, betegen és bosszúsan, időnként egészen magánkívül a felháborodástól, máskor viszont a földre sújtottan és kétségbeesve. Ez az utolsó nyár még jobban aláásta az egészégét, a szelleme gyöngébb lett, a kedve pedig mind rosszabb. A rendes étkezés már nem volt elég arra, hogy életben tartsa. És mire is jó az evés, ivás? Csak arra, hogy meghosszabbítsa ezt az állapotot, holott a legjobb lenne gyökeresen végét szakítani. Boltos Per azért ugyancsak tiltakozott volna az ellen, hogy az élete gyertyája kialudjon. Nehéz harca volt vele az életnek? Ő állta a harcot, úgy ám! Ameddig egy szikra erőt érez magában, addig élni akar, egyik évet a másik után és a felesége, sőt a fia is a kortól megtörtén szálljanak a sírba, mielőtt ő végleg behunyja a szemét. De úgy ám! ö győzni akart az életen, diadalmaskodni. Ó, micsoda diadalordítás lenne az, ha már betöltötte volna a századik évét is és újra át kellene vennie a boltot, mert a fiát már elerőtlenítette az aggkor.

Sírnia kellett. Mintha bizony kevés könnyet ontott volna már eddig is! Most íme, újra megkapta az üzlet az italmérési engedélyt, anélkül, hogy ő beleavatkozott volna. És ki látta gondját a szirupos hordónak a pincében, ki tisztította meg a súlyokat, hogy a rozsda ki ne verje és hogy nehezebbek ne legyenek, mint kell? Ó, hogy itt kell feküdnie egyhelyben tétlenül és halott az egyik oldala és csak hallgatja maga alatt a boltot! Mennyivel jobb lett volna lemetszeni ezt az oldalát és külön eltemetni, hogy megszabaduljon tőle az ember, hiszen így csak költséget okoz és terhére van. Az öreg Pernek egyáltalán nem ment a fejébe, hogy mi hasznára van ez a béna oldala, pedig meg kellett volna gondolnia, hogy azzal együtt mégis csak inkább feküdt nyugton az ágyában, mint nélküle és mégis csak bajosan tudta volna nélkülözni, ha fel akart emelkedni, vagy ülni az ágyában.

Theodor nem jön. Úgy látszik, nincsen ideje! No, majd meglátjuk!

Boltos Pernek még elég ereje van az egészséges kezében. Megragad egy széket és teljes dühhel a földre sújtja. Ezt már meghallani odalent a boltban is, tisztán ki lehet venni a bolt egész környékén, a boltos Theodor tehát véget akar vetni a dolognak és időt szakít magának, hogy felmenjen az apjához. Most már nem húzza le előzőleg a gyűrűket az ujjáról, hanem teljes díszben lép be a szobába, az apja pillantása azonban attól se lesz szelídebb.

- No, mégis került annyi időd, hogy fel tudtál jönni nagy nehezen?

Theodor bosszúsan válaszolt:

- Nem tudom megérteni, hogy miért akarod beszakítani a házat. Mit akarsz tulajdonképpen?

Az apa egy ideig némán ül az ágyban. Borotválatlan, a feje kopasz, az arca állati, az alsó ajkát magasra húzza és a fogát csikorgatja. Ó, egyáltalán nem kellemes látvány.

- Hohó, hogy mit akarok? Én csak fekszem itt és kopogni merészeltem a padlón, drága fiam… te taknyos! Megijesztettelek talán? Mutasd csak azt a sok ékszert, persze telik az üzletből! Volna egy szavam a nagyságos úrhoz, hozzád, te kutyakölyök. Nagyon is előkelő vagy. Megmutatom én neked, hogy még port törölgetni se vagy elég jó. És az anyád szintén megijedt, úgy látszik? Merészeltem a padlón kopogni és megrémült tőle az én gyöngyöm, drágaságom! Mit állsz itt, mint egy kőszent? Ülj le azonnal, - az ördög bújjék beléd!

Theodor azonban nem ült le, az apja tombolt és még mindig fennforgóit az a lehetőség, hogy a botját utánahajítja. Theodor az ablakhoz állt, az volt a leg- bátorságosabb hely, az öreg aligha kockáztatta meg, hogy betörje valamelyik ablaktáblát. Theodor egyébként se volt félénk, nem volt gyáva egy csöppet sem, legény volt az a talpán!

Az apa sercintett egyet és azt mondta:

- Az ördög bújjék beléd, - megérkezett már a gyufa?

Theodor már egyáltalán nem törődött a gyerekes tervvel, azért egyszerűen és szárazon azt felelte:

- Nem!

- Azt mindjárt észrevettem! - bólintott az apa. - A gyufa tehát nincsen itt. Hát sót rendeltél-e vajon?

- Nem!

Az öreg Per ebben a pillanatban kénytelen volt megállapítani, hogy teljesen háttérbe szorult, a fia még csak nem is tesz úgy, mintha engedelmeskedni akarna neki. Na! Az egészséges kezével hatalmasat üt az ágy oldalára és azon nyomban hangosat kiált, megsértette a kezét és abban a pillanatban elsenyved és kihal az egész keze, az ujjától kezdve a csuklóján át, fel a válláig. És azt érzi, hogy most már mind a két oldala mintha ólomból lenne.

Mi... mi ez? A sérült keze okozza-e az a tátongó karcolás? Bagatell az egész, semmi más! Előrehajlik, szeretne a sebbe beleharapni, de nem ér odáig, csak nézi, nyújtja mohón a nyelvét utána és magában morog. Őrült, állati viselkedés. Az öreg Per már tehetetlen. Jó, de legalább ne tudja meg és ne lássa senki! Majd a vállávai tesz heves mozdulatokat, mintha csak kényelmetlenül feküdnék és rajta múlna, hogy változtasson rajta. Az egyik béna kezével nagy nehezen a másik felé üt, a keze puha és engedelmes, elomlik, mint a kovász. A keserűség tengere zúdul fel a lelkében, de elég férfi, hogy visszafojtsa. És megszólal, - úgy beszél, mintha az elemekhez intézné a szavát, a tengerhez és a mennydörgéshez.

- Fel akarok osztani mindent, a lányok is kapják meg a magukét, mielőtt még mindnyájunkat tönkretennél!

Persze nem a lányaira gondol, ez csak kitűnő ürügy volt a számára, hogy előhozakodhasson az egész dologgal.

- Én is kiveszem a rám eső öregrészt -, mondta - és azt akarom, hogy mindez írásban is meglegyen.

Theodor nem válaszolt.

- Nem hallod? - ordított az öreg. - Jöjjön fel az ügyvéd!

- Theodor elment.

- Micsoda ostobaság! Még hogy az ügyvéd jöjjön ide! Mire jó az: felosztani az örökséget? Ez annyit jelentene, mint forgácsokra tépni a boltot, lebontani az egész épületet. Sőt ellenkezőleg! Mi még telket vásárolunk hozzá, kérem szépen és meg fogjuk nagyobbítani az üzemet! Az ügyvédért nem kell elküldeni, az apa pedig úgyis béna és maga nem mehet az ügyvédért. Hadd múljék el néhány nap, amíg megfeledkezik az egészről.

Az persze még mindig megeshetett, hogy az apa ordítozni kezd, valamelyik járókelő meghallja és idehozza az ügyvédet. Ez csakugyan nem lehetetlen. De nem baj, - akkor Theodor majd Holmengraa úrral beszél, az már nem egyszer megszelídítette az öreget azelőtt is, ha ilyen dührohamokat kapott. És ha már minden kötél szakad: vigyázzon az öreg magára, mert még a bolondok házába is kerülhet!

Így múltak sorban a napok.

Theodornak vadászterület volt az élet, egy hatalmas mező, az ő keze elért jobbra és balra és a vasszorgalmat mindenütt siker koronázta. A színház, mint táncterem, kitűnően beütött, szombat esténkint keményen állt a bál és a fiatalság egészséges életörömmel táncolt kivilágosvirradatig. A halak is kitűnően száradtak a sziklákon, két hét se kellett hozzá és az egész hajórakományt már fel lehetett hordani a jachtra és útnak indítani, az újra sok pénzt jelentett, - még azután is, hogy az előleget levonták, - sok pénzt az üzlet fejlesztésére és az élet kényelmének a növelésére. Theodor egy hatalmas gramofont szerzett be. Kezdetben a színházban állt és ott játszott és a szomorúságnak egész felhője repült szét a lelkekben, ha fölzendült rajta a „Koronázási Induló” vagy az „Emlékszel-e?” Valami hatalmas munkakedv dolgozott benne, nagyot szeretett volna végbevinni. Ha előkelő dolog lenne a körhinta, akkor hozatott volna egyet, nagyot, szépet és egy hangos kintornát is hozzá. Ez aztán szerzett volna pénzt eleget! De egy körhinta mégis csak ordináré dolog volt, falusi vásárokra emlékeztető. Theodor inkább egy mozgóképszínházra vágyott, más városban is vannak ilyenek és az effélével még több pénzt lehet keresni! Ó, mi mindent nem lehetne megteremteni Segelfossban!

Mikor híre járt, hogy Rasch ügyvédnél előkészületek folynak egy hatalmas kerti ünnepélyhez, azt mondotta a boltos Theodor, hogy fütyül az egész ünnepélyre és minden vele járó mulatságra. Tudott egy közeli kirándulóhelyet, ott volt egy kis kunyhó is, milyen nagyszerű dolog lenne oda kirándulásokat szervezni, elvinni a gramofont és büfét felállítani. Csak az uraságok közül sikerülne valakit rábírni a részvételre!

Egy nap azonban Theodor mégis elvetette a sulykot.

Mikor a gramofon a színházban játszott, kellemetlenül sok ember gyülemlett fel odakint és mind az ablakhoz nyomták az orrukat. Alapjában véve nem is volt semmi értelme, hogy a gramofon zenéjét egyedül élvezze, mikor már kezdettől fogva az volt a szándéka, hogy az egész várost elkápráztassa vele. Hm, mi lenne, ha odavinné a boltjába? Sok embert vonzana oda és szaporítaná az üzleteit, neki pedig közben fényes alkalma nyílna mindenkinek az orra alá dörzsölni, hogy egész kis vagyonába került ez a gramofon, sőt megmagyarázhatná a szerkezetét is. Az embereknek a szemük-szájuk elállna.

És haza is vitte a gramofont, felhúzta és aztán játszott rajta.

Az embereknek csakugyan elállt a szeme-szája. De fönn a padlásszobában azonnal nyugtalanság keletkezet, a bot alaposan kopogott a padlón.

Mert az öreg Per nem vesztette el még minden erejét az egészséges kezében, csak elzsibbadt az utolsó tombolása idején, de azóta ismét visszatért belé az élet és ugyanolyan hangosan tudott kopogni, mint azelőtt. A nyitott sebre mit sem adott, még egy rongyot se kötött rá, hagyta, hogy legyen, amint van. Természetesen a seb újra felszakadt és vérezni kezdett, ahányszor csak ütött egyet a bottal a padlón, de még ha egészen felszakad is, csak tessék!

Ejnye, no, micsoda zene ez odalenn a boltban? Itt már csakugyan van ok a kopogásra. A bot nem tette meg a hatását, most már a székhez kellett folyamodni. Semmi válasz, csak a zene szólt ott lenn tovább. És ekkor történt valami: az öreg Per ordítozni kezdett. Micsoda ordítozás volt az! Csak egy magányos ember, - vagy egy állat tud így ordítani!

De az öreg Per már hosszú évek óta nem volt lenn a boltban, senki se emlékezett már rá és senkise respektálta eléggé. Amint tehát Theodor a fejét csóválta és leállította a gramofon tányérját, az emberek bosszankodtak rajta és olyasmit mondtak, hogy úgy látszik, vannak, akik nem bírják a muzsikát, sőt a kutyák meg is vadulnak tőle.

- Az öregnek már nincs ki a harminckettő! - mondta Theodor titokzatosan.

Theodor most már biztosra vehette, hogy bekövetkezik a régen várt eshetőség: az apja rátért az ordítozásra, ez előbb-utóbb magára vonja valamelyik járókelő figyelmét, az ügyvédet mégis csak elhozzák, Theodornak pedig szerfölött kellemetlen lett volna ez idő szerint, ha felosztják a családi vagyont. Ez a felosztás évekkel vetné vissza az ő munkája eredményét, ha ugyan egészen tönkre nem tenné! Még akkor is vesztene a tekintélyéből, ha a testvérei bent hagynák az üzletben a leányrészt, akkor is úgyszólván egy üzletvezető rangjára süllyedne le. Pedig hát a húgai azonnal követelnék a pénzüket, szükségük volt rá, a tavasz meg az ősz mindig drága évszakok a nők számára. Ilyenkor félócska ruhákat küldözgettek haza, a kövér, öreg anyjuk ugyan nem hordhatta őket, de legalább büszkén mutogatta és aztán szétoszthatta a szomszéd szolgálók között.

Theodor azt forgatta a fejében, hogy vajon nem lehetne-e az apját tűzzel-vassal megfékezni. Hallod-e, apa, mondta magának csak úgy gyakorlatképpen, miközben fölment a lépcsőn az öreg szobájába. Hallod-e, ha még egyszer így ordítozol, számíthatsz rá, hogy a bolondok házába csukatlak. De azért mégse volt egészen az ínye szerint ez a beszéd, ezt érezte azonnal, amint az apja szobájában állt. Sőt már odakinn a folyosón kétségei támadtak, sikerül-e vajon erőszakkal meghajlítania az apja konokságát, végre is nem emberrel volt itt dolga, hanem egy önfejű ronccsal, vagy ágyhoz kötött őrjöngővel. Nem volt más hátra, mint szépszerével közeledni hozzá. Theodor összeráncolta a homlokát:

- Úgy kiabálsz, hogy az emberek ijedtükben kiszaladnak a boltból.

Az öreg szemmel láthatólag nem volt elégedetlen ezzel az eredménnyel.

- Ahá, megijedtél? - kérdezte.

- Mindenki aziránt érdeklődik, hogy vajon a bolondok házába akarsz-e kerülni.

Boltos Per megvonaglott, valóságos rohamot kapott, - igen, de csak jókedvében, tiszta gyönyörűségében. Theodor figyelmét nem kerülte el, hogy az apja szája körül villámgyors mosoly jelentkezik és azonnal belátta, hogy baklövést követett el, amikor az őrültek házát említette.

Az apja minden kerülgetés nélkül rátért az üzleti dolgokra:

- Megveszed-e a gyufát, vagy nem?

No, talán így biztosíthatja a nyugalmát! Ez a spekuláció ugyan régimódi volt és kicsinyes, de Theodornak adnia is kellett valamit, ha követelni akart. Ezért azt felelte:

- Rendben van, majd hozatok gyufát, ha te úgy gondolod, hogy az üzlet.

- És sót is hozatsz?

- Igen, mondta Theodor.

Csakugyan, most még tél előtt sót beszerezni nem is volt olyan rossz számítás, azért is egyezett bele olyan készségesen. Az egész sószállítmányt továbbíthatná a lofoteni halászoknak most azonnal, vagy pedig beraktározhatná tavaszig és akkor jobb áron adhat túl rajta a finmarkeni halászoknak.

Ha azonban arra számított, hogy apja az engedékenységét hasonlóval fogja viszonozni, akkor nagyon csalódott.

- Most pedig küldd ide az ügyvédet -, mondta az öreg.

És most gonosz volt a boltos Per és biztosra vette a győzelmét, diadalmasan nézte végig a fiát: hiszen tudott ő még ordítani! Megvan tehát a bűvös szer, ezentúl mindig rendelkezésére fog állni egy elsőrangú, hatalmas ordítás, ahányszor csak szükség lesz rá. Az asszony meg a fia, kénytelenek lesznek várni és figyelni és félni ettől az ordítástól.

- Hm… - mondta Theodor, csak hogy időt nyerjen. - Néhány hét múlva a halakat be lehet raktározni. Mikor a jacht visszatér, rakományként hozhatna magával sót is. Ha az idő ilyen kedvező marad, akkor a tetőn helyezhetjük el a gyufákat.

- Ezt a zenét nem akarom többé hallani a házban -, mondta az apa.

- Nem, nem - felelte Theodor.

- Holnap pedig - jöjjön az ügyvéd.

Ez volt az utolsó szava. Egy ilyen önfejű emberrel igazán nem lehetett zöldágra vergődni. Míg az öreg Per vissza feküdt az ágyába és ott vihogott magában, a fia nehéz gondok súlyával a lelkében ment le az üzletbe. De azt már biztosan tudta, hogy sót és gyufát nem fog vásárolni. Az ördögbe is, - azt már nem teszi!

Lenn egy távirat várta, - Didriksentől? Igen, Didriksen, a Didriksen & Hybrecht cég utazója. Visszatérő útjában több napig kellett Utvaerban pihennie a hajójával, sok kellemetlensége volt és a hajója is megsérült, de okvetlenül beszélni akar Theodorral, lehetőleg még ma éjszaka.

Na lám! Csakhogy Theodor nagyon rossz kedvében volt, az út pedig kissé hosszúnak ígérkezett. De csakhamar úgy érezte, hogy ez a távirat fölélénkíti és hogy az út valami kellemeset tartogat a számára. Miről lehet szó? Fogalma sincs róla! Mindenesetre elodázza néhány napig azt a dolgot az ügyvéddel, mert hiszen az ügyvéd mit se tehet itt nélküle. Kornelius boltossegédet felküldte a távirattal az apjához és megüzente neki, hogy az ügy nagyon fontos.

Körülbelül egy órát ment már a kerékpárján, amikor Florinával, az ügyvéd szobalányával találkozott. A lány elállta az út közepét, mintha csak őt akarná feltartani. Mikor a férfi leszállt a kerékpárról, megkérdezte tőle:

- Kíván tőlem valamit?

- Én? Nem! - felelte Thedor és csodálkozott.

Ó, ez a Florina együtt fejlődött Segelfosszal és kígyót-békát kiáltottak rá a városban. De Theodornak vevője volt, állandóan nála vásárolt mindenféle ruházati cikket.

- Nem, mondta Theodor még egyszer. Nem akarok tőled semmit. Hol voltál?

- Utvaerbe rándultam át egy kicsit.

- És jó az út?

- Olyan, mint itt - felelt a lány. - Ön is Utvaerbe igyekszik?

- Igen, - honnan tudod?

- Ó, csak úgy gondolom - felelte Florina.

És ezzel ismét a szájára húzta a kendőt, mert az ajka eddig födetlen volt.

Theodor nekikészülődött, hogy újra felszálljon a kerékpárra.

- Sejtem, hogy kihez készül Utvárbe -, mondta a lány.

A ravasz fiatalember csakhamar rájött az igazságra: Florina alkalmasint hallott valamit harangozni arról, hogy Didriksen Utvárben lehet és ott gyorsan felkereste a kereskedőt. Valószínűleg egy kis nézeteltérésre is került a sor kettőjük közt. Persze, Florina szerencsétlen lány, akivel csúnyán elbántak, - azért kereste fel Didriksent, hogy ezt elmondja neki. Mert ezt már mégse lehet némán eltűrni. Neki senkije sincsen, nem bízhat senkiben, csak önmagában és ha valaki első virágzó ifjúságában elveszi az ártatlanságát...

- Hiszen már megvan a takarékkönyved -, vetette közbe Theodor.

…Elveszi az ártatlanságát, úgy annak ő maga lássa a kárát. Most tehát Theodor, aki jó és befolyásos ember, legyen szíves és szóljon egy jó szót az érdekében. Legjobban szeretném egyszerre megkapni a járandóságomat, mondja lány, akkor legalább tudom, hogy mim van. Mert egy ilyen utazó úr olyan, mint a vándormadár, sohase tudja az ember, merre keresse. De meg különben is, közben egyszerűen meghalhat, vagy eltűnik.

- No jó, de hiszen neked van már egy takarékkönyved -, mondta Theodor és folytatta. - Nem vagy te már a valtai Nils jegyese?

- Nils? Nem, ő szakított velem.

- Bolond ez a Nils, bolond - mondta Theodor.

- Akármi legyen is, bizonyos, hogy nem számíthatok másra, csak önmagamra. Gondoljon rám, hogy milyen nyomorúság vár engem a világon és szóljon az érdekemben...

- Majd elmondom neki a dolgot -, mondja Theodor. - De fogalmam sincs róla, hogy mit akar tőlem, alkalmasint üzleti ügyben kéretett.

Tulajdonképpen nem volt elégedetlen ezzel a megbízással, mert sok tiszteletre és bizalomra vallott, esetleg valami províziót is jelentett, - igen, ez egyáltalán nem lehetetlen. Továbbhaladt a kerékpárján, míg egy utvári csónakossal nem találkozott, aki a Didriksen hajójára vitte.

Didriksen úrnak vendégei voltak, a hajószalon csupa ragyogás és nevetés, helybeli lányok, néhány úr, - ő maga is eléggé jókedvű volt. A szakácsot frakkba és fehér cérnakesztyűbe bújtatta, hogy tiszteségesebben szolgálhassa ki a közönséget.

Hát a távírászt nem hozta magával? kiáltotta. Akkor hadd üdvözöljem önt egyedül. Parancsoljon, kérem, egy pohárkával vagy akár kettővel. De mi van a távírásszal? Nem hallott róla semmi újat? Mester, maga megírta a táviratot és megfeledkezett - hogy is hívják csak? - Baardsenről! Az ördög vigye el magát, mester! Az egy csodálatraméltó ember, bezárkózik Segelfossban és ott berozsdásodik. De azért üdvözlöm önt, Jensen úr! Nagyon köszönöm, hogy eljött! Már csak önre vártunk, a mester végre ismét összetákolta a gépet, holnap reggel felszedjük a- horgonyokat.

Miután Theodor felhörpintett néhány pohárkával, Didriksen úrnak eszébe jutott, hogy mondanivalója van a számára, felvezette a fedélzetre és ott hevesen kezdett beszélni:

Nahát, ez a segelfossi út nagyon drága mulatság volt nekem. Az a lány ma betoppant ide, könnyek voltak a szemében és valami gyapjúkendő a szája előtt. Mi az? kérdem. Ez, meg ez! Persze, persze, mondom én, itt aztán nem segít már semmi. - Igen, mondja ő, de legalább ne hagyjam öt elveszni a nagy nyomorúságában. - Nem. - És, hogy ne vegyem le róla a kezemet. - Nem. - Igen, de hogy valami csekélységet talán mégis kaphatna tőlem. - Természetesen. - Hogy nem lehetne-e inkább egyszerre, mondja ő, akkor legalább nem tudja meg a hatóság. - Ezer menykő, feleltem én, nagyon eszes lány vagy te, akkor legalább nem kell semmi írás és én is a hátam mögött tudom az egész dolgot. Hát mennyiben egyezzünk meg? - Kétezer koronában, mondja ő.

Didriksen úr Theodort figyelte, hogy lássa, milyen hatással vannak rá a szavai.

- Ostobaság! - mondta Theodor.

- Ostobaság - ezt mondta a gépmester is, mert neki is elmondtam mindent. De azért szerettem volna előbb önnel beszélni, azért nagyon köszönöm, hogy eljött. A dolog úgy áll, hogy minden biztosíték nélkül még sem adhattam át neki egy ekkora összeget, Segelfossban meg nem szerettem volna mutatkozni. Ezért táviratoztam önért és még egyszer köszönöm, hogy eljött.