John Preston

Egy nagyon angolos botrány

John Preston

Egy nagyon
angolos botrány

ATHENAEUM

FORDÍTOTTA BARTÓK IMRE

A fordítás alapjául szolgáló mű:

John Preston: A Very English Scandal

Copyright © John Preston, 2016

Borítókép © Penguin Random House

Hungarian translation © Bartók Imre, 2023

© Athenaeum Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 361 2

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Aradi Bence

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Millinek és Josephnek

Mr. Holmes, ezek a nyomok egy hatalmas kutya lábnyomai voltak.{1}

Arthur Conan Doyle: A sátán kutyája

ELSŐ RÉSZ

1
Vacsora az alsóházban

1965 februárjának egyik estéjén egy férfi, aki igencsak kedvelte a moheröltönyöket, szokatlanul barázdált arca volt, és haloványan emlékeztetett Humphrey Bogartra, besétált a brit parlament alsóházának tagjai számára fenntartott étkezőbe. A férfit Peter Bessellnek hívták, a Liberális Párt soraiba tartozott, és a cornwalli Bodmin városát képviselte a törvényhozásban. Bessell ekkor mindössze hat hónapja volt parlamenti képviselő, így kissé még mindig letaglózta a hely. Tekintve, hogy egyelőre kevés barátot sikerült szereznie, megszokta, hogy egyedül költse el a vacsoráját. Ezen az estén azonban egyszerre megszólították a háta mögül: egy kollégája aziránt érdeklődött, nem volna-e kedve csatlakozni hozzá.

Az illető a Liberális Párt egy másik képviselője, Jeremy Thorpe volt. Habár Thorpe majdnem nyolc évvel volt fiatalabb Bessellnél, jóval régebben, pontosan 1959 óta koptatta a parlamenti ülésterem padjait. Harminchat esztendősen igazi fiatal üstökösnek számított, és a környezetében jó néhányan úgy vélték, belőle lehet a párt következő vezetője. Habár az idősebb tagok némelyike túlzottan forrófejűnek, a modorát olykor kellemetlenül nyersnek találta, senki sem vonta kétségbe, hogy a választópolgárok körében jól áll a szénája. Ahogy az sem lehetett kétséges, hogy a sápadtsága ellenére életerőt sugárzott, és meglehetősen jóképű is volt – nem túlzás azt állítani, hogy Thorpe kivételes vonzerővel bírt, amit figyelemre méltó eredményességgel ki is használt az észak-devoni választókerületben.

Észak-Devon a maga dimbes-dombos lápvidékével és mélyen fekvő völgyeivel híresen festői vidék volt ugyan, ám lakóinak többsége jellemzően alacsony bérért dolgozott földművesként vagy halászként. A hátterét tekintve Thorpe nem is állhatott volna távolabb tőlük: az Eton College-ban tanult, példásan kifinomult ízlés jellemezte, és amikor csak tehette, bársonyszegéllyel díszített kasmírkabátot, sőt, hogy fokozza a különcködő hatást, barna keménykalapot viselt. Ennek ellenére nem telt el sok idő, és sikerült megnyernie magának a választókat.

Thorpe tehát karizmatikus és jó kommunikációs készségekkel megáldott fickó volt, ráadásul kiváló emlékezőtehetségének köszönhetően sokak nevét észben tudta tartani, ami miatt a választói úgy érezhették, őszintén szívén viseli a sorsukat. Ölelésre tárt karjával és széles vigyorával pillanatokon belül bárkire olyan hatást tudott gyakorolni, mint aki arra készül, hogy valóra váltsa annak legvadabb álmait. Az biztos, hogy kevesen tudtak ellenállni a vonzerejének, sőt még azt is díjazták, amikor Thorpe, aki gyerekkora óta ügyes színésznek számított, kifigurázta délnyugati akcentusukat.

Az 1959-es választáson alig háromszázhatvankét szavazattal tudta megszerezni a többséget, ám 1964-re ez a szám már ötezer-százharminchatra növekedett. Sikerei elismeréseképpen a pártvezetés megtette a nemzetközösségi ügyek szóvivőjének. Tíz évvel ezelőtt, a torquay-i időközi választáson találkozott először Bessell-lel, amin Bessell indult – és vesztett. Bár nem ismerkedtek meg közelebbről, Bessell kezdettől fogva meg volt győződve arról, hogy különleges kapcsolat van köztük. Ami a megjelenésüket illeti, nagyjából egyforma magasak voltak, mindketten sötét hajúak, arcuk keskeny, pillantásuk merengő. Noha politikai nézeteik is közel álltak egymáshoz, Bessellt elsősorban jellembeli hasonlóságuk nyűgözte le: „Mindketten akaratosak és önérzetesek, olykor gőgösek és javíthatatlanul érzelgősek voltunk.”

Az említetteken kívül még valamiben hasonlítottak egymásra – valamiben, ami hamarosan mindkettejük számára nyilvánvalóvá vált: egyformán megrögzött hazárdjátékosok voltak. Bessell tizenhat évesen otthagyta az iskolát, és diakónusként kezdett tevékenykedni. Ezután a devoni Paignton városában szabóságot nyitott, majd a Liberális Párt színeiben belekóstolt a politikába – részben a nézetei, feltehetően nagyobb részben pedig az iránti vágya miatt, hátha egy kissé feldobhatja addigra már egyébként is zűrzavaros szerelmi életét.

Bessell nem úgy festett, mint egy szokványos Don Juan. Arcát egy alkalommal például „rosszul lerakott járdaszegélyhez” hasonlította. A sajátos összhatást pedig csak fokozta kivételesen mély hangja, amitől olyannak tűnt, mint egy hízelkedő szoknyapecér egy Eduárd-kori melodrámából. A nem feltétlenül előnyös tulajdonságok ellenére figyelemre méltó sikereket aratott a nők körében. Nem sokkal azután, hogy Bessell első felesége tuberkulózisban elhunyt, újra megnősült. A második feleségével, Pauline-nal két gyermekük született, egy fiú és egy lány, a házasság és az apaság azonban jottányit sem vette el a kedvét a további kalandoktól. Bármilyen zűrzavaros volt is a szerelmi élete, mindez eltörpült amellett, amit üzleti téren művelt. Az évek során számos projektbe belevágott, amelyről mind azt hitte, hogy jelentős vagyonhoz fogják segíteni. Többek között forróital-automatákat próbált forgalmazni, és egy egész Nagy-Britanniára kiterjedő motelhálózat beindításával is megpróbálkozott. A hőn áhított vagyon azonban csak nem hullott az ölébe. A vállalkozások többsége reménytelen kudarcnak bizonyult, az adósságok egyre csak nőttek.

Bessell visszaemlékezése szerint Thorpe-pal a Liberális Párt képviselőinek fenntartott hosszú asztalnál foglaltak helyet. Azon az estén az étterem majdnem teljesen üres volt, senki sem volt a közelben, aki kihallgathatta volna, miről beszélgetnek. A képviselők étterme egyébként sem az a hely volt, ahol az ember pletykálkodni szokott. Az étterem egész kialakítása, a faburkolatú, kazettás mennyezet, a bejárat fölötti címer, a falakon függő, komor tekintetű, viktoriánus portrék mind szigorú fennköltséget árasztottak. Igazodva a díszletekhez, először a két férfi társalgása is meglehetősen ártatlanul folyt. A pártról beszélgettek, illetve annak vezetőjéről, Jo Grimondról. Grimond már nyolc éve állt a Liberális Párt élén, és komoly szerepe volt volt megújulásában – 1964-ben több mint hárommillió szavazatot szereztek, és több mint öt százalékkal jobb eredményt értek el, mint a korábbi országgyűlési választáson.

Az 1964-es választáson a Harold Wilson vezette Munkáspárt győzedelmeskedett. A tésztaképű, színtelen yorkshire-i akcentussal beszélő Wilson nem úgy nézett ki, és nem is úgy beszélt, mintha határozott elképzelése lenne az ország jövőjéről. Mindenesetre kijelentette, hogy Nagy-Britannia egy új kor küszöbén áll, amelyben a gazdagoknak többé nem lesznek előjogaik, és végre megszűnik a szegénység. Ha ez esetleg mégsem lett volna elég, hozzátette: „A britek hamarosan újra előre tekinthetnek, és ismét közös, nemzeti célokat tűzhetnek ki maguk elé.”

Sajnos azonban nem úgy tűnt, hogy ez a nagyszerű vágyálom egyik napról a másikra beteljesülne. Mivel alig négy hellyel sikerült többet szerezniük az ellenfélnél, a gazdaság pedig továbbra is bukdácsolt, a Munkáspártnak folyamatosan azon kellett dolgoznia, hogy megőrizze a hatalmat. Szerencséjükre a konzervatívok éppen ekkor választottak maguknak új vezetőt a sótlan és pozitív kisugárzásúnak a legnagyobb jóindulattal sem nevezhető Edward Heath személyében. A liberálisok a harmadik legnagyobb pártként ideális helyzetben voltak, hogy mindkét oldalról magukhoz csábítsák a kiábrándult szavazókat. Még olyanok is akadtak a soraikban, akik elhitték, hogy ötven év után először akár kormányra is kerülhetnek.

Jo Grimond ugyan csak ötvenegy éves volt, de az alsóházban a megválasztása óta stabilan tartotta magát a szóbeszéd, hogy hamarosan visszavonul. Bessell úgy érezte, hogy Thorpe kiváló utód lenne, úgyhogy meglepte, sőt talán kissé sokkolta is, miféle pletykák keringenek a magánéletéről. Mivel rajta kívül ő volt a párt egyetlen délnyugati képviselője, arra számított, hogy a küszöbön álló utódlási folyamatban esetleg az ő véleményét is kikérik Thorpe-ról. Bessell tehát arra jutott, hogy az adott körülmények között érdemes lenne a lehető legtöbb információt begyűjteni – vagy legalábbis erről győzte meg magát. Csakhogy, mint az máskor is előfordult, Bessellnek most is megvoltak a maga egyéb, kevésbé nemes motivációi. Mint megrögzött pletykafészek, nagyon is kíváncsi volt, a szóbeszédeknek van-e bármilyen valóságalapja.

Remélve, hogy esetleg szaftosabb témák is szóba kerülnek, a titkárnőjéről, Diana Staintonról kezdett beszélni. Thorpe-ot szemmel láthatóan nem különösebben villanyozta fel az irányváltás, és unottan megkérdezte, érdekes teremtés-e a hölgy.

– Ó, nagyon is – felelte Bessell. – Főleg az ágyban.

Thorpe néhány másodpercre rámeredt, majd nevetésben tört ki. Közölte Bessell-lel, azt hitte, boldog házasságban él. Bessell erősködött, hogy ez így van, a házassága egyenesen tökéletes, azonban most másról van szó.

– Gondolom, az ilyesmit hobbinak szokás nevezni – mondta. – Vannak, akik bélyeget gyűjtenek, mások golfoznak vagy lovakat tenyésztenek. Én dugni szeretek.

Bessell elérte, hogy Thorpe teljes figyelme felé irányuljon. Ugyanakkor tisztában volt azzal: fennáll az esély, hogy untatni fogja Thorpe-ot. Ha bármilyen kényes információt ki akar szedni belőle, ügyesen kell megterveznie a következő lépést.

– Persze – folytatta –, amikor fiatal voltam, jóval nehezebb volt. Akkoriban a lányok nem bújtak rögtön ágyba, hacsak nem vetted őket előtte feleségül.

– És akkor mit csináltál? – kérdezte Thorpe.

– Nos – felelte Bessell sejtelmesen –, akkor a homoszexuális irányba hajoltam el.

Ebből valójában egy szó sem volt igaz. Bessell mindig is javíthatatlan heteroszexuális volt. Most is csak a zavarosban halászott, hogy kiderüljön, milyen választ tud előcsalni Thorpe-ból. A helyzet ennél már nem is lehetett volna drámaibb, mivel Thorpe egyszerre komoly érdeklődést kezdett mutatni. Előrehajolt, és azt kérdezte:

– Valóban? Mesélj róla!

Bessell, akit kissé meglepett a fordulat, motyogott valamit egy, valamelyik bécsi éjszakai lebujban szerzett homoszexuális élményéről. Amikor a történet végére ért, Thorpe először egy szót sem szólt. Aztán kisvártatva intett a pincérnek.

– Peter, azt hiszem, erre innunk kell. Mit kérsz?

Bessell azt felelte, hogy vörösbort inna.

– Kiváló választás – mondta Thorpe. – Én is arra gondoltam.

Miközben az italra vártak, Bessell úgy döntött, megpróbálja tovább folytatni a játékot.

– És veled mi a helyzet? – kérdezte. – Úgy sejtem, te sem úgy élsz, mint egy trappista szerzetes.

Thorpe ettől a megjegyzéstől mintha kissé feszültté vált volna, és Bessell már-már arra gondolt, talán túllőtt a célon.

– Amikor Oxfordba jártam, nekem is voltak homoszexuális elhajlásaim – vallotta be Thorpe óvatosan. – Ennek persze már jó néhány éve.

A beszélgetést megszakította az italokkal érkező pincér. Megemelték a poharukat egymás felé, és Bessell így szólt:

– Azt hiszem, a magunkfajtából sosem vész ki teljesen az ilyesmi, nem igaz?

Újabb csend következett, aztán Thorpe szélesen elmosolyodott.

– Peter – suttogta fojtottan –, te és én nem vagyunk egyebek, mint két öreg királynő… Mondd csak – folytatta, miközben mindketten belekortyoltak a borba –, mit mondanál magadról? Ötven-ötven?

– Dehogy – felelte sietősen Bessell. – Inkább nyolcvan-húsz.

– Nyolcvan százalékban meleg, vagy húsz százalékban meleg? – kérdezte Thorpe.

Bessell még sosem hallotta korábban a „meleg” kifejezést, és beletelt jó néhány másodpercbe, amíg felfogta, mire is gondol a másik.

– Úgy értem, nyolcvan százalékban a lányokat szeretem.

– Valóban? Én inkább fordítva vagyok a dologgal – felelte Thorpe. – Nyolcvan százalékban melegnek érzem magam.

Ekkorra Bessell meggyőződött arról, hogy több közös vonásuk van Thorpe-pal, mint amit valaha el tudott volna képzelni. Ahogy később a rá jellemző, túlzó módon felidézte: „Jeremyhez hasonlóan az én rendkívüli fizikai és szellemi energiám mellé még kivételes becsvágy is társult.” Másként fogalmazva: egyikük sem volt képes ellenállni még a leghalványabb szexuális csábításnak sem.

Thorpe kifejtette, milyen katasztrofális következményekkel járna, ha a választói értesülnének a homoszexualitásáról. Azonkívül, hogy ez a körülmény a politikai pályafutása azonnali végét jelentené, könnyen börtönbe is kerülhetne – 1965-ben ugyanis a homoszexualitást még büntette a törvény.

– Nem panaszkodhatom – mondta. – Eddig senki sem szerzett róla tudomást az alsóházban.

– Érdekelne egyáltalán bárkit? – kérdezte Bessell.

– Ó, hogyne – felelte Thorpe keserűen. – Senki sem lehetne a párt vezetője, ha ilyesmi kiderülne róla.

Az étterem zárni készült, úgyhogy Thorpe kérte a számlát.

– Nos – mondta Bessell –, akkor ügyeljünk rá, hogy senkinek ne jusson a tudomására.

– Úgy legyen – helyeselt Thorpe váratlan szenvedéllyel. – Krisztusomra mondom, Peter, ügyeljünk rá!

Négy héttel később egy reggel Bessell a Clarges Street-i irodájában üldögélt, amikor megszólalt a telefon. Thorpe volt az. Megkérdezte, hogy együtt ebédelhetnének-e. Bessellnek feltűnt, hogy sokkal feszültebb a hangja a szokásosnál. Nyilvánvaló volt, hogy valami nincs rendben.

Thorpe javaslatára a Ritzbe mentek. Bessell ezt a választást is különösnek találta, elvégre mindketten a Nemzeti Liberális Klub tagjai voltak, az pedig jóval közelebb esett az alsóház épületéhez. Mindenesetre nem tett rá megjegyzést. Amikor megérkezett, konstatálta, hogy Thorpe megelőzte, és nyugtalanul járkál fel-alá az előtérben. Futólag üdvözölték egymást, majd átsétáltak az étterembe, ahol egy Green Parkra néző asztalt kaptak.

A tavaszi virágok éppen nyiladoztak, és Bessell, aki egyébként is büszke volt arra, hogy a szépség minden megnyilvánulását képes értékelni, azon morfondírozott, milyen nagyszerűen fest a park. Thorpe-ot azonban ebben a percben a legkevésbé sem foglalkoztatta a bimbózó virágok szépsége. Átfutotta a menüt, és tatárbifszteket rendelt. Amint a pincér távozott, előhúzott egy levelet a belső zsebéből, és átnyújtotta Bessellnek.

– Olvasd el! – kérte.

A borítékot Thorpe anyjának, Ursulának címezték, Surrey-ben lévő, oxtedi címére. Habár a kék levélpapírra írt levél nagyon hosszú, egészen pontosan tizenhét oldalas volt, és a kézírást is csak nehezen lehetett kisilabizálni, Bessell hamar rájött, miről is van szó. A szerző azzal kezdte, hogy elnézést kért Mrs. Thorpe-tól, és emlékeztette rá, hogy egykor vendég volt a házában. A folytatásban beszámolt arról, hogy ő és Jeremy Thorpe szeretők voltak.

„Mint azt talán ön is tudja, az elmúlt öt évben Jeremynek és nekem úgynevezett »homoszexuális« kapcsolatunk volt. Ennek további részletezése valószínűleg egyikünkön sem segítene. Akkor történt meg először, amikor Stonewallsba [így hívták Ursula Thorpe házát] mentem. Azt hiszem, Jeremy mondott valamit egy tévéműsorról és Máltáról, ami nem volt teljesen igaz. Az mindenesetre tény, hogy miután azon a napon együtt voltam Jeremyvel, napvilágra hoztuk a bűnt, amely ott szunnyad minden férfiban.”

A levél szerzője kifejtette, Thorpe ígéretet tett rá, hogy a gondját fogja viselni. Csakhogy a viszonynak vége szakadt, ő pedig elmulasztotta teljesíteni az ígéretét. Az összes arra irányuló kísérlete, hogy ismét felvegye a kapcsolatot Thorpe-pal, kudarcot vallott. Most Dublinban él, és segítségre van szüksége. Konkrétan azt szeretné, ha Thorpe visszaadná a társadalombiztosítási kártyáját, ami nélkül nem tud munkát vállalni. Továbbá, ha esetleg volna szíves ezen túlmenően is kisegíteni, küldhetne neki harminc fontot.

„Szörnyű érzés ilyesmit kérnem, hiszen tisztában vagyok vele, hogy zűr lehet belőle, miközben azt is tudom, hogy milyen közel állnak egymáshoz. Éppen ez az oka, amiért önhöz fordulok. Jeremy semmivel sem tartozik nekem, sőt elképzelhető, hogy éppenséggel én tartozom neki, noha inkább úgy fogalmaznék, hogy kvittek vagyunk. Most pedig bátorkodom a nemesebb érzéseiben bízva segítséget kérni tőle, amikor arra valóban szükségem van. Megígérem, hogy amint sikerül megállapodnom, az utolsó pennyig megadom a tartozásomat. Kérem, higgye el, komolyan beszélek!”

A levél bocsánatkéréssel és egy további kéréssel ér véget.

„Meg tudja érteni a helyzetemet, Mrs. Thorpe? Rettentően sajnálom. Kérem, higgye el, hogy kétségbe vagyok esve, és segítségre van szükségem.”

Az aláírás: Norman Lianche Josiffe.

Bessell felpillantott. Thorpe meredten nézett vissza rá.

– Ez igaz? – kérdezte.

Thorpe lassan bólintott.

– És mit szólt hozzá az édesanyád?

– Nem hitte el.

Ekkor Thorpe előhúzott egy másik levelet. Ez jóval rövidebb volt az előzőnél, mindössze kétoldalas. Elmondta, hogy annak a levélnek a vázlatát tartja a kezében, amelyet majd odaad az ügyvédjének, hogy az továbbítsa Josiffe-nak. A levélben erőteljesen tagadja, hogy valaha is szexuális viszonyba bonyolódtak volna egymással, és jogi lépéseket helyez kilátásba, amennyiben Josiffe még egyszer megismétli a vádjait: „Kliensünk teljes mértékben visszautasítja a vele szemben megfogalmazott sértő és alaptalan gyanúsításokat, továbbá arra kért bennünket, jelezzük: amennyiben a leghalványabb bizonyítékát látja, hogy ön megismétli megbotránkoztató és igaztalan feltételezéseit, úgy nem habozik feljelentést tenni akár a brit, akár az ír hatóságoknál.”

Ezenkívül még más is volt benne, mindenesetre az egész levél hasonló hangvételű volt. Bessell végigolvasta, és határozottan azt javasolta neki, ne küldje el.

– Miért ne? – kérdezte Thorpe.

– Megfeledkeztél Oscar Wilde-ról? – kérdezett vissza Bessell.

Meglepetésére Thorpe-nak a jelek szerint fogalma sem volt róla, hogy miről beszél. Emlékeztetnie kellett arra, hogy Wilde-ot tönkretette az a jogi kereset, amelyet ő maga nyújtott be 1895-ben Queensberry márkija ellen, miután az „szomdomitának” (sic!) nevezte.

– Akkor mi az ördögöt tegyek? – suttogta Thorpe.

Bessell azt felelte, hogy nem igazán tud további tanácsot adni, amíg nem ismeri meg az ügy összes körülményét. Thorpe eltöprengett, majd figyelmeztette, hogy hosszú történetről van szó. Bessell azt felelte, hogy nem probléma, és úgysem voltak egyéb tervei a délutánra.

Ekkor még nem tudhatta, hogy ez a döntés az ő életét is tönkre fogja tenni.

2
A képeslap

Thorpe elmesélte, hogy az egész egy másik levéllel, pontosabban egy képeslappal kezdődött. 1960. február 26-án, egy péntek délután a Buckingham-palota kiadott egy közleményt, amely szerint a királynő engedélyezte, hogy Antony Armstrong-Jones eljegyezze a húgát, Margit hercegnőt.

A hír természetesen országszerte rendkívüli izgalmat keltett. Thorpe-hoz hasonlóan a nála egy évvel fiatalabb Armstrong-Jones is Etonben pallérozódott, amíg azonban az ő háttere meglehetősen hagyományosnak volt nevezhető, addig más tekintetben jelentősen eltért a többi királyi házastárstól. Armstrong-Jones kicsapongó, bohém, határtalan önbizalomtól fűtött figura hírében állt, akiből nem mellesleg rendkívül sikeres fotós vált – annak ellenére, hogy Cambridge-ben megbukott az építészeti záróvizsgáján.

A történet a hercegnő boldogtalan szerelmi életének fényében különösen pikánsnak számított. Margit négy évvel azelőtt szakított a Királyi Légierő többszörösen kitüntetett tisztjével, Peter Townsenddel. A kapcsolatukat kezdettől fogva aláásta, hogy Townsend elvált férfi volt. Ekkor azonban úgy tűnt, hogy a hercegnőre mégiscsak rátalál a boldogság. Amellett, hogy a lapok beszámoltak az eljegyzésről, nem mulasztottak el több cikket közölni annak lehetséges társadalmi következményeiről sem. Több kommentátor is magabiztosan kijelentette, hogy a küszöbön álló frigy egy új korszak kezdetét jelzi, amely jóval inkább az egyenlőség szellemében telik majd, és amelyben kevésbé kötik az embereket a régi, mostanra számos esetben dohszagot árasztó hagyományok béklyói.

Thorpe éppen az alsóházban volt amikor a fülébe jutott a hír. Rögtön el is küldött egy képeslapot a barátjának, Brecht Van de Vaternek.

– Milyen kár – írta Thorpe. – Azt reméltem, hogy feleségül veszem az egyiket, és elcsábítom a másikat.

A levelezőlap másnap megérkezett a cotswoldsi Kingshamben álló „Spájz”-ba, a zsúpfedeles kis házikóba, ahol Van de Vater élt. Van de Vater a tweedzakóival, elegáns nyakkendőivel, Land Roverjével, lovaival és öt spánieljével minden tekintetben megfelelt a jól szituált angol gentlemanről alkotott sztereotípiának. Csakhogy ezek a külsőségek valójában nem voltak egyebek, mint gondosan megalkotott álcák. Van de Vaternek nem csupán nemesi rangja, de még a neve is puszta kitaláció volt. Valójában Norman Vaterként született, az apja pedig walesi bányász volt. Azt sem lehetett állítani, hogy olyan jól lett volna eleresztve. Habár erről a szomszédoknak fogalmuk sem volt, de gyakorlatilag csődbe ment.

Van de Vater nem egyedül lakott a „Spájz”-ban. Két évvel korábban maga mellé vett egy asszisztenst, egy Norman Josiffe nevű fiatalembert. Habár Josiffe-ot nem illette fizetés a szolgálataiért – hivatalosan „dolgozó diák” státuszban volt –, azért kapott kosztot és kvártélyt, továbbá Van de Vater heti rendszerességgel fizette az egészségbiztosítását. Van de Vaterhez hasonlóan Josiffe-nak is megvoltak a maga titkai. Nem tudta, hogy ki volt az apja. Az édesanyja, Ena az első férj halála után világ körüli útra indult, amelyet a férje egykori alkalmazottai fizettek, hogy így fejezzék ki a néhai iránt érzett tiszteletüket. Mire Ena hazatért, terhes volt. Két évvel azután, hogy Norman megszületett, Ena hozzáment Albert Josiffe-hoz, egy könyvelőhöz, elhunyt férje legközelebbi barátjához. Hogy egyszerűbben menjenek a dolgok, a fiú az új férj vezetéknevét kapta.

Minthogy szülei kevés figyelmet fordítottak arra, hogy fiuk útját egyengessék, Norman Josiffe egész fiatalsága alatt meglehetősen bizonytalan volt a saját identitását illetően. Mivel otthon nem kapta meg a hőn áhított törődést és szeretetet, az állatokhoz fordult – elsősorban a lovakat kedvelte, és emiatt is került első ízben bajba. Nem sokkal azután, hogy betöltötte a tizenötöt, Josiffe megkérte az anyját, hogy vásároljon neki egy pónit. Az anyja visszautasította a kérést, Josiffe-nak azonban sikerült ingyen szereznie egyet a Kék Szalag Jótékonysági Alapítványtól. Amikor aztán az anyja még az állat élelmezésének finanszírozását is megtagadta, Josiffe lopott neki némi abrakot és egy nyerget.

A lopás miatt 1956. április 23-án, tizenhat évesen a Bromley-i Fiatalkorúak Bírósága elé kellett állnia, ahol próbaidőre bocsátották. Az ügyét felügyelő hivatalnok némi együttérzést mutatott iránta, és arra bátorította, ne adja fel a lovak iránti érdeklődését, és próbáljon meg elhelyezkedni a surrey-i Oxted mellett lévő Westerham Lovasiskolában. Josiffe itt minősített lovasoktatóvá képezte magát, majd nem sokkal a távozása után munkát kapott Brecht Van de Vaternél.

Ekkor Josiffe tizenkilenc esztendős volt. Sűrű, fekete hajjal, sötét szemmel és telt ajakkal büszkélkedhetett, és összességében feltűnően jóképűnek lehetett mondani – egyszerre sugárzott angyali ártatlanságot és pogány komorságot. Ami a szexualitást illeti, a lovasiskolában volt néhány heteroszexuális próbálkozása, de még mindig szűz volt. Josiffe megbízatása Van de Vaternél elsősorban az istálló tisztítására és az ott tartott négy ló megfelelő gondozására szólt. Nem telt el azonban sok idő, és ráébredt, hogy egy másik, méghozzá felettébb szokatlan feladat elvégzésére is szerződtették.

Amikor megkapta a levelezőlapot, Van de Vater büszkén megmutatta Josiffe-nak, és elmondta, hogy az üzenet egy igen fontos barátjától érkezett. Több levelet is mutatott, ami ettől a baráttól jött, és titokzatosan hozzáfűzte: ezek az ő „biztosítási kötvényei”. Habár nem engedte meg Josiffe-nak, hogy el is olvassa ezeket, a fiatalembernek feltűnt, hogy a papíron az alsóház fejléce van.

Pár nappal később Van de Vater közölte, hogy a barátja látogatóba érkezik. Mielőtt megérkezett volna, Van de Vater szeretett volna fürdőt venni, és megkérte Josiffe-ot, hogy tartson vele a fürdőszobába. Josiffe meglepődött, hogy a helyiségben csupán néhány gyertya adja a fényt. Van de Vater levette a köpenyét, és beereszkedett a kádba. Josiffe meglepetése fokozódott, amikor a gazdája átadott egy borotvahabbal teli csészét és egy borotvát, és megkérte, borotválja meg a hátát. Josiffe felettébb különösnek találta a dolgot, de mivel nem akart ellenkezni, engedelmesen hozzálátott, hogy teljesítse a kérést.

Azon az estén Josiffe még azelőtt nyugovóra tért, hogy a kérdéses barát megérkezett volna. Másnap reggel felkelt, megreggelizett, majd – szokásához híven – kiment az istállóba, hogy megnézze a lovakat. A kunyhó előtt észrevette a látogató autóját, egy Sunbeam Rapiert. Nagyjából kilenc órakor egy magas, asztrahángalléros, fekete kabátot viselő férfi bukkant elő a házból, és bemutatkozott. Az illetőt Jeremy Thorpe-nak hívták.

Josiffe-nak homályosan rémlett, hogy Thorpe a Liberális Párt parlamenti képviselője, de ezt leszámítva semmit sem tudott róla. A két férfi szóba elegyedett egymással. Josiffe-ot igencsak meglepte, hogy új ismerőse milyen vonzó és figyelmes. „Csak az járt a fejemben, milyen nagyszerű fickó.” Habár nyilvánvaló volt, hogy Thorpe mit sem konyít a lovakhoz, váltig állította, hogy imádja az állatokat.

Ami Thorpe-ot illeti, ha lehet, őt még jobban lenyűgözte Josiffe. Mint később Peter Bessellnek beszámolt róla:

– Ahogy áthajolt az istállóajtó fölött… Egyszerűen mennyei volt.

Thorpe perceken át némileg erőltetetten a lovakról beszélgetett, majd egyszer csak eltöprengett.

– Lehet, hogy különösnek fogod találni, amit mondok – kezdte. – De ha valaha gondod adódik Van de Vaterrel, nyugodtan fordulj hozzám.

Ezután átnyújtott egy névjegykártyát. A kártyán szintén az alsóház emblémája szerepelt, mellette Thorpe privát telefonszámával. Miután Josiffe a tárcájába süllyesztette a névjegykártyát, a két férfi búcsút vett egymástól. Josiffe-ra, noha még mindig zavarban volt, mély benyomást gyakorolt a találkozó.

Mielőtt Josiffe nyugovóra tért volna, még egyszer elővette Thorpe névjegykártyáját. Ahogy nézegette, felidézte, milyen kellemesnek találta a másikat, és azon morfondírozott, mégis mi a csudára utalhatott, amikor azt mondta, hogy „gondjai támadhatnak Van de Vaterrel”. Nem kellett sokáig várnia, hogy választ kapjon a kérdésre.

Néhány hónappal később Josiffe és Van de Vater elment a wiltshire-i Tidworth Lóversenyre. Az ottlétük alatt Josiffe éppen egy Harbour Light névre hallgató lovat csutakolt, amikor egy hirtelen zörejre az állat váratlanul megugrott. Van de Vater dühbe gurult, és több barátja előtt letorkolta Josiffe-ot, amiért nem látja el rendesen a feladatát, majd válogatott trágárságok kíséretében elzavarta. Mivel korábban még senki sem beszélt vele így, Josiffe-ot rendkívüli mértékben felzaklatta az eset, olyannyira, hogy eldöntötte, haladéktalanul otthagyja a munkahelyét.

Stoppal eljutott Salisburybe, majd felszállt az Oxfordshire-be tartó vonatra. Szökése mindössze két napig tartott, aztán visszatért a „Spájz”-ba, ahol meglepve tapasztalta, hogy rövid távolléte alatt is rengeteg levél gyűlt össze. Olyan nagy számban dobálták be a küldeményeket a levélnyíláson, hogy alig tudta kinyitni a bejárati ajtót. Ennél azonban jóval nagyobb meglepetés is várt rá. Azzal szembesült, hogy a levelek többségét neki címezték. Amikor sorra kinyitotta őket, látta, hogy számlákról van szó, mégpedig olyan holmik után, amelyeket Van de Vater az ő nevében vásárolt. Az így beszerzett tárgyak között volt egy Land Rover és egy lószállító is.

Mivel fogalma sem volt, hogy mitévő legyen, Josiffe átvágott a főtéren, és felkereste Mrs. Bartont, akivel még korábban barátkozott össze. Felettébb zaklatott állapotban számolt be neki a történtekről. A hölgy eltöprengett, majd azt javasolta, térjen vissza a „Spájz”-ba, és szedje össze a holmiját és a számlákat. Azután írjon egy üzenetet Van de Vaternek, amelyben elmondja, hogy hová távozott, majd – így Mrs. Barton – térjen vissza az ő házába. Josiffe engedelmesen visszatért a „Spájz”-ba, becsomagolt, összegyűjtötte a nevére érkezett számlákat, és végül otthagyott egy üzenetet Van de Vaternek, amelyben leírta, hogy mi történt.

Mielőtt azonban elhagyta volna a házat, egyszer csak megtorpant. Hirtelen ötlettől vezérelve úgy döntött, hogy valami mást is magával visz: azokat a leveleket, amelyeket Jeremy Thorpe küldött Van de Vaternek. Amióta csak megismerkedett Thorpe-pal, Josiffe-ban gyökeret vert a különös érzés, hogy egy szép napon ez a férfi lesz a megmentője. Mindennek persze semmilyen észszerű alapja nem volt, egyszerűen arról lehetett szó, hogy Thorpe egyike volt annak a néhány személynek, aki valaha is jóindulattal fordult felé. Vadabb pillanataiban Josiffe olykor arról is ábrándozott, hogy nem is Van de Vater, hanem ő maga volt az a bizonyos „Drága Norman”, akinek Thorpe a leveleket címezte.

Mivel emlékezett rá, hogy Van de Vater „biztosítási kötvények”-nek nevezte a leveleket, Josiffe úgy vélte, kellőképpen meg tudja hálálni Thorpe kedvességét azzal, hogy visszaküldi neki azokat, hátha olyasmi szerepel bennük, ami esetleg kellemetlenséget okozhat neki. Tudta, hogy Van de Vater a nappaliban lévő szekrényben tartja a leveleket. Nagyjából harminc küldeményről volt szó, továbbá arról a képeslapról, amelyben Thorpe azt írta, szívesen venné feleségül Margit hercegnőt és csábítaná el Antony Armstrong-Jonest. Josiffe a ruháival együtt az egész halom levelet begyömöszölte a bőröndjébe. Ezután becsukta maga mögött az ajtót, és visszatért Mrs. Barton otthonába.

Két nappal később Van de Vater visszatért Tidworthből. Amint megtalálta Josiffe üzenetét, feldúltan átsietett Mrs. Bartonhoz, ahol kínos jelenetre került sor. Mrs. Barton a szemére hányta, hogy undokul viselkedett, míg Van de Vater, aki ezúttal sem tudott uralkodni magán, újfent hanyagsággal vádolta meg Josiffe-ot. Mindenki számára világossá vált, hogy Josiffe-nak nincs maradása a „Spájz”-ban. Egy időre beköltözött Mrs. Bartonhoz, ám a következő néhány hétben acélosnak egyébként sem mondható mentális állapota még jobban megrendült. Nem sokkal az újabb költözést követően idegösszeroppanást kapott, aminek utóbb egyértelmű okaként azt jelölte meg, hogy Van de Vater az ő nevében vásárolgatott.

Josiffe ezután arról kezdett beszélni másoknak, hogy viszonya volt Jeremy Thorpe-pal, habár a valóságban ekkor még mindig csupán egyszer találkoztak. Egy alkalommal kihívták a rendőröket a Church Enstone-i házhoz, ahol akkoriban meghúzta magát. A kiérkező rendőrök kétségbeejtő állapotban találtak rá. Egyikük, Frederick Appleton évekkel később így emlékezett vissza a történtekre: „Ott ült ez a nyomorúságos teremtmény a lépcső aljában. Zokogott, reszketett, és mindenféle különös és csodálatos dolgokról hablatyolt. Abból, amit ki tudtam venni, úgy tűnt, hogy cserben hagyta a ház ura, akire egyébként egy asszony közreműködésével talált rá. Úgy tűnt, hogy homoszexuális viszonyt folytatott ezzel a férfival… Míg ott voltunk, végig szánalmasan zokogott. Folyamatosan egy bizonyos Jeremyről beszélt, és azzal fenyegetőzött, hogy ezt a Jeremyt is értesíti a történtekről. Egy idő után egyikünk rákérdezett, hogy mégis kicsoda ez a Jeremy, amire azt felelte: Jeremy Thorpe.”

Josiffe-ot az Oxford melletti, újonnan épített Ashurst Klinika pszichiátriájára szállították, itt nyugtatókat és antidepresszánsokat kapott. Pár héttel később elhagyta az intézményt, és két másik, egykori páciens társaságában kibérelt egy oxfordi lakást. Nem sokkal később azonban visszatért Ashurstbe. 1961 októberében az intézetet vezető orvos, dr. Anthony Willems behívta az irodájába, és közölte vele, sajnos úgy látja, hogy nem tudnak többet tenni érte.

Dr. Willems megkérdezte tőle, van-e hová mennie. Josiffe nem nagyon tudott mit felelni. Először is úgy érezte, nem lehet tovább Mrs. Barton terhére, rajta kívül viszont nem voltak közeli barátai. Aztán egyszer csak eszébe jutott Jeremy Thorpe. Az orvosának is elmondta, hogy Thorpe felajánlotta neki, ha bajba kerül, segíteni fog rajta. Dr. Willems azt felelte, ez igazán kiváló ötlet, majd annak rendje és módja szerint elbocsátotta – de előtte még további gyógyszereket írt fel neki, és szigorúan meghagyta, hogy az elírásoknak megfelelően szedje be azokat.

Josiffe visszatért Cotswoldsba, hogy magához vegye a bőröndjét, amelyben a Van de Vatertől elhozott levelek lapultak, továbbá a kutyáját, egy Mrs. Tish névre hallgató Jack Russell terriert. 1961. november 8-án, egyik kezében minden értéktárgyával, a másikban pedig a kutyája pórázával Norman Josiffe, aki továbbra is rendkívül zavartnak mutatkozott, felszállt a Londonba tartó vonatra.

3
Urse szeme

Nem sokkal délután kettő után Josiffe és Mrs. Tish megérkezett az alsóház épülete elé. Josiffe közölte az ajtónállóval, hogy Jeremy Thorpe-hoz érkezett látogatóba. A többi vendéghez hasonlóan ki kellett töltenie egy zöld formanyomtatványt, amelyben megadta a személyes adatait. Ám ekkor következett a meglepetés: a tisztviselő közölte, hogy a Westminster-palotába Károly király spánieljeinek kivételével egyetlen állat sem léphet be; az erre vonatkozó rendeletet maga II. Károly adta ki mintegy háromszáz évvel ezelőtt.

Josiffe gondolkodóba esett, hogy mit csináljon Mrs. Tishsel. Az alsóházba vezető útja során Whitehallon át vezetett az útja, és eszébe jutott, hogy menet közben látta a „Brit Szövetség az Élveboncolás Eltörléséért” főhadiszállását. Arra gondolva, hogy ezen a helyen biztosan nem eshet bántódása Mrs. Tishnek, visszament, és megkérdezte, otthagyhatná-e néhány órára. Az élveboncolás ellenzői segítőkészebbnek nem is mutatkozhattak volna. Amikor Josiffe visszatért az alsóházba, bekísérték a St. Stephen’s Hallba, majd megkérték, hogy várjon. Ekkor járt először a Westminsterben, és izgatottan figyelte az előtte elhaladó figurákat. Tíz perccel később felbukkant Thorpe.

Ha esetleg Josiffe attól tartott, hogy a másik nem emlékszik rá, az aggodalmai egy pillanat alatt szertefoszlottak.

– Norman! – üdvözölte Thorpe lelkesen, és szélesre tárta a karját.

Thorpe leült mellé, és megkérdezte tőle, hogy van. Josiffe beszámolt a megpróbáltatásairól, de még nem jutott messzire, amikor Thorpe úgy döntött, talán jobban teszik, ha bensőségesebb körülmények között folytatják a beszélgetést. Josiffe követte a fel- és lefelé vezető lépcsőkön és a kanyargó folyosókon, majd Thorpe bevezette egy tárgyalóba – kezdő képviselőként ugyanis még nem volt saját irodája.

Thorpe hozott Josiffe-nak egy csésze teát, majd figyelmesen végighallgatta vendége mondandóját. Van de Vater említésére Thorpe száján kiszaladt az „ostoba fajankó” megjegyzés, ezt leszámítva azonban csendben maradt. Amikor Josiffe a végére ért, megkérdezte, hogy hol szállt meg.

– Egyelőre nincs hol laknom – ismerte be Josiffe.

– Tényleg nincs hová menned?

Josiffe a fejét rázta.

Thorpe elmondta, hogy másnap Máltára kell utaznia, hogy találkozzon a volt miniszterelnökkel, Dom Mintoffal. Volna-e kedve Josiffe-nak vele tölteni egy estét az anyja surrey-i házában? Ha másra nem is lesz lehetőségük, legalább az odaúton folytathatják a beszélgetést. Ami Josiffe-ot illeti, ő máris úgy érezte, hogy imái meghallgatásra találtak – csakhogy ekkor eszébe jutott Mrs. Tish. Elmondta Thorpe-nak, hogy egy kutya is van vele, akit nem engedtek be a Westminster-palotába. Thorpe megnyugtatta, ne aggódjon, és biztosította, hogy gondoskodni fog mindenről. Ígéretének megfelelően minden vonzerejét bevetette az alsóház kapuőrénél, aki korábban kitessékelte az ebet az épületből, és megkérdezte, nem volna-e lehetséges, hogy Mrs. Tisht csupán erre az egy napra megtegyék Károly király tiszteletbeli spánieljévé.

Thorpe meggyőző fellépésének köszönhetően a tisztviselő szíve pillanatok alatt meglágyult. Josiffe begyűjtötte Mrs. Tisht az élveboncolás-ellenes állatmegőrzőből, visszatért az alsóházba, ahol Thorpe már az új kocsija mellett várta; mostanra az egykori Sunbeam Rapier-t lecserélte egy fekete Roverre. A Surrey felé vezető úton megálltak egy dél-londoni házban, ahol Thorpe két barátja lakott. Thorpe megkérte az egyiket, figyeljen oda Josiffe-ra, ha netán segítségre szorulna. Josiffe úgy érezte, az elmúlt hónapok megpróbáltatásai után végre jóra fordul a sora, hiszen máris olyan emberek veszik körül, akik szemmel láthatóan valóban törődnek vele. Annyira megkönnyebbült, hogy megfeledkezett eredeti tervéről, miszerint visszaadja Thorpe-nak a Van de Vaternek írt leveleket.

Nem sokkal hét után értek Oxtedbe. Mielőtt megérkeztek volna az anyjához, Thorpe lehúzódott az útról, és leállította a motort. Közölte Josiffe-fal, szerencsésebb volna, ha operatőrnek adná ki magát, aki elkíséri a máltai útra. Ami pedig még fontosabb: ne árulja el az igazi nevét. A legjobb, ha – Thorpe találomra mondott egy álnevet – „Peter Freeman”-ként mutatkozik be. A többféle nyugtató és az egész napos stressz addigra megtette a hatását. Abból kiindulva, hogy Thorpe-nak jó oka lehet erre, beleegyezett; ami azt illeti, fel sem merült benne a kérdés, hogy mi indíthatta erre a másikat. Thorpe beindította a motort, és néhány száz méter után elérték az anyja otthonát, egy zord, későviktoriánus kőházat, valamivel a falu központján kívül.

Ha a ház nem lett volna kellően rémisztő, Thorpe anyja annál félelmetesebbnek bizonyult. Ursula Thorpe ijesztő asszony hírében állt. A helyi Konzervatív Párt oszlopos tagja volt, monoklit viselt, szivarozott, ami pedig a származását illeti, rettenthetetlen asszonyok egész sorát tudhatta a felmenői között. Az anyja, Lady Norton-Griffiths egyszer szamárháton vágott át az Andokon. Thorpe apja – egykori konzervatív parlamenti képviselő – akkor halt meg, amikor a fia tizenöt éves volt. Habár Ursula Thorpe-nak két lánya is született, mindig is aránytalanul sok figyelmet fordított a fiára. Bár talán nem osztotta fia politikai nézeteit, eltökélt szándéka volt, hogy mindent megtegyen annak érdekében, hogy a karrierjét előmozdítsa.

Rögtön azután, hogy túlestek a bemutatkozáson, Mrs. Thorpe felszólította Josiffe-ot, hogy írja alá a vendégkönyvet. Josiffe halálra váltan bámulta az előszobában kikészített könyvet, és kétségbeesve próbált visszaemlékezni a Thorpe által megadott névre. Némi diszkrét sugdolózást követően sikerült odafirkantania a „Peter Freeman” nevet, majd még egyszer súgva érdeklődött afelől, hogy milyen címet írjon mellé.

– Colchester jó lesz – felelte Thorpe.

A ház belülről legalább annyira komor volt, mint kívülről. Hamarosan mindhárman helyet foglaltak a vacsoraasztalnál. Habár maga a vacsora mindössze főtt tojásból állt, a házigazda annál szertartásosabban végezte a tálalást a szalonban lévő vászonterítővel borított asztalon, természetesen a szalvétákról sem feledkezve meg.

Evés közben Josiffe annyira szorongott, nehogy az operatőri tevékenységére vonatkozó kérdéseket kapjon, hogy szinte egy falat sem ment le a torkán. Az aggodalom feleslegesnek bizonyult: Mrs. Thorpe kizárólag a fiával kívánt csevegni. Miközben a tányérján lévő főtt tojást piszkálgatta, Josiffe-nak feltűnt, hogy Thorpe jóval visszafogottabban viselkedik az anyja jelenlétében. Még az a kósza gondolat is átfutott a fején, hogy talán fél tőle.

Miután végzett, Josiffe megkérdezte a vendéglátóitól, nem bánják-e, ha pihenni tér a szobájába. „Csak nyugodtan” – felelte Mrs. Thorpe. Nem sokkal múlt este kilenc. Josiffe átvette a pizsamáját, fogat mosott – a szobában talált egy mosdótálat –, majd bevett még néhányat azokból a gyógyszerekből, amelyeket Dr. Willemstől kapott, és Mrs. Tish társaságában lefeküdt aludni.

Nem régóta feküdt az ágyban, amikor kopogtak az ajtón. Thorpe volt az. Azt mondta, egy könyvet hozott neki, hátha esetleg olvasni támadna kedve – a Giovanni szobája című regény volt az amerikai James Baldwintól. Miután jó éjszakát kívánt, Thorpe becsukta maga mögött az ajtót. Josiffe túlságosan álmos volt ahhoz, hogy olvasson, de azért belepillantott a regénybe, és meglepetten látta, hogy az két férfi szerelmi kapcsolatáról szól. Ahogy az ágyban feküdt, felszűrődött hozzá Thorpe és az édesanyja beszélgetése. Szokatlannak találta, hogy Thorpe következetesen a keresztnevét – „Urse” – használta, és sosem szólította anyának vagy anyunak.

Miután Thorpe jó éjszakát kívánt – „Jó éjt, Urse!” –, hallotta az asszony lépteit, ahogy feljön a lépcsőn a saját hálószobájába, ami Josiffe szobája mellett volt. Josiffe lekapcsolta a lámpát, és aludni készült, ám kis idő múlva újabb kopogást hallott – ezúttal valamivel halkabban, mint az imént.

Thorpe ismét bejött hozzá. Ekkor már ő is pizsamát és hálóköpenyt viselt. Leült az ágy szélére, és azt mondta:

– Úgy festesz, mint egy riadt nyúl.

Ezután közelebb hajolt hozzá, és átölelte.

– Szegény nyuszikám – mondta.

Josiffe ekkor szégyenszemre elsírta magát.

Thorpe kiment, majd egy törülközővel és egy tubus vazelinnel tért vissza. A törülközőt a lepedőre terítette, bebújt Josiffe mellé az ágyba, és bekente vazelinnel a péniszét. Ezután felszólította, hogy forduljon hasra, és elkezdett dolgozni rajta. Josiffe rettenetes fájdalmat élt át: „Olyan volt, mintha félbehasítottak volna. Azt hittem, hogy meg akar ölni.” Mindeközben tudta, hogy nem szabad kiabálnia, hiszen Mrs. Thorpe a szomszéd szobában alszik. Erre Thorpe is emlékeztette, amikor a falra mutatott, és a fülébe lihegte: „Anyám szobája!” Thorpe számára, aki egyrészt fürdött az anyja elismerésében, ugyanakkor gyűlölte is, amiért rátelepedett az életére, az a körülmény, hogy alig néhány centire van tőle, bizonyára nagyban fokozta a helyzet izgalmát.

Hogy ne kiáltson fel, Josiffe a párnába harapott. Egy örökkévalóságnak tűnő idő után Thorpe visszavonulót fújt, és megtörölgette magát. Ezután megpaskolta Josiffe combját, és kiment a szobából. Másnap reggel Josiffe látta, hogy a pizsamája és a combja is véres. Amennyire tudott, megmosakodott, felöltözött, és kivitte Mrs. Tisht a kertbe. A ház mögött húzódó teraszok között járkált, amíg feljött a nap. „Valamiért fájdalmasabb volt mozdulatlannak maradni, úgyhogy megpróbáltam minél többet gyalogolni. Közben egész idő alatt az járt a fejemben, mit fogok tenni ezután?”

Végül visszament a szobájába, leült az ágyra, és várt. Nyolc órakor Thorpe dörömbölt az ajtón, és megkérdezte, hogyan kéri reggelire a tojást. Amikor Josiffe lement a konyhába, Thorpe-ot és az anyját odalent találta. Thorpe újságot olvasott, az anyja kifejezéstelen ábrázattal ücsörgött a monoklija mögé bújva. Josiffe leült, és a tányérján várakozó újabb főtt tojást mustrálva arra gondolt, nagyon közel áll hozzá, hogy ismét sírva fakadjon. Thorpe látta, hogy valami nagyon nincs rendben, így gyorsan belapátolta a reggelijét, majd közölte az anyjával, hogy haladéktalanul indulniuk kell.

– Peternek még el kell intéznie pár dolgot, mielőtt Máltára utazunk – tette hozzá.

Josiffe-nak néhány másodpercig halvány fogalma sem volt róla, miről beszél a másik. Aztán eszébe jutott, hogy ki is az a „Peter”. A búcsúzkodás során Mrs. Thorpe fürkésző tekintettel méregette Josiffe-ot, majd azt mondta:

– Kedvesem, remélem, még találkozunk.

Miközben Josiffe kezet fogott vele, az a nyugtalanító érzése támadt, hogy bár a hölgy minden valószínűség szerint nem tudja, mi történt a múlt éjjel, az sem lepné meg túlságosan, ha megtudná.

Majdnem egész úton néma csendben voltak. Amikor közeledtek London felé, Thorpe közölte Josiffe-fal, hogy fel kell vennie a titkárnőjét, Jennifer Kinget, akinek megígérte, hogy elviszi az alsóházba. Világossá tette, hogy Josiffe senkinek sem szólhat egy szót sem arról, ami múlt éjjel a házukban történt. Később majd megbeszélik, és kitalálják, mit tegyenek. Miután Jennifer Kinget kitették a célállomásnál, a két férfi elment a Westminster-híd déli oldalán fekvő Lyons’ Corner House-ba.

Kávézás közben Thorpe előhúzta a tárcáját, átnyújtott Josiffe-nak egy tízfontos bankjegyet, és azt tanácsolta, hogy kerítsen magának egy helyet, ahol meghúzhatja magát. Elmagyarázta, hogyan érheti el metróval a Sloane Square-t, ahol a szupermarkettel szemben van egy újságárus; az újságosbódé ablakába mindig kitesznek néhány hirdetést a kiadó szobákról. Josiffe válasszon egy neki tetszőt, fizesse ki a kauciót, majd hívja fel, és adja meg a címet. Habár este tényleg el kell utaznia Máltára, később majd keresni fogja, ígérte meg neki Thorpe.

Josiffe végrehajtotta az utasításokat, és talált egy szobát a Chelsea-ben lévő Draycott Place-en; a kiadó házat egy bizonyos Mrs. Flood vezette. Ahogy megígérte, Thorpe még ebéd után odalátogatott. A két férfi ismét lefeküdt egymással – behatolásra ezúttal nem került sor –, majd Thorpe közölte, hogy két hét múlva visszatér, és ezzel elindult a reptérre. A távozását követően Josiffe, ha lehetséges, még inkább össze volt zavarodva, mint előtte. Noha Thorpe valóban a megmentőjeként lépett fel, a menekülésért jóval súlyosabb árat kellett fizetnie, mint ahogyan azt gondolta volna.

De bármennyire is össze volt zavarodva, legalább egy dologban biztos volt. Többé már nem akarta visszaadni azokat a leveleket, amelyeket Thorpe Van de Vaternek írt. Azokat a levelek ugyanis, amelyek egykor Van de Vater „biztosítási kötvényei” voltak, mostantól az ő biztonságát fogják szavatolni.

{1} Árkos Antal fordítása.