Riley E. Raines:

Trizanton Pilótái

I.

Chloe, a titokzatos

© Bódis Éva, 2022

Korrektúra:

Hódosi Fruzsina

Borító:

Szebegyinszki Szilvia

… és a Pixabay szabadon felhasználható képei.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a bővített és rövidített kiadás jogát is. A műnek részletei sem közölhetőek, sem elektronikusan sem másmilyen formában a kiadó írásos engedélye nélkül.

ISBN 978-615-82025-0-3

Cím: 1133 Budapest

E-mail: bodiseva86@gmail.com

Online: https://rainesbooks.hu

TPC-00

A tágas gyerekszobát megtöltötték az apró szerkezetek. A repülés történelmében rengeteg gépet alkottak a tervezők, és Dion már egészen jól haladt azon az úton, hogy mindegyik típushoz modellt készítsen. A legrégebbiek, a duplaszárnyas masinák már kiszorultak a polcokról, és átvették a fiú ruháinak helyét a szekrényben. Az utasszállító szériák a tankönyvek tetejére zsúfolódtak. A léghajók és légballonok a galérián pihentek. Most a hadsereg gépei léptek előtérbe. Madzagon lógtak a plafonról a különböző repülők a múlt század elején szolgáló modellektől a legújabb, visszacsukható szárnyú Denevérekig.

Diont tízéves korában kezdték el érdekelni az efféle szerkezetek, miután síelés közben a lábát törte egy félresikerült ugrás során, majd három hónapot gipszfogságban töltött. Ha akkor óvatosabb, rég ifjúsági bajnok lehetett volna, de a sérülése után nem mehetett többé sípálya közelébe. A családjával együtt elköltöztek, és maguk mögött hagyták Trizanton hegyeit.

Más, korabeli fiúk online játékokkal töltötték a szabadidejüket, ő viszont már évek óta kizárólag azért pillantott a monitorra, hogy memorizálja a gépek tervrajzait. Az osztálytársai néha egyenesen őrültnek bélyegezték, amiért nem vesz részt a virtuális szörnyirtásban, és kinevették, amikor a kivételes alkalmak során a húga nála sokkal gyorsabban legyalult egy-egy pályát. Ugyanakkor minden iskolai ünnepségen körberajongták, amikor bemutatta a felturbózott modelljeit. A legújabb Denevérek annyira jól sikerültek, hogy – a valódi gépeknél sokkal kisebb sebességgel ugyan, de – képesek voltak végrehajtani a legtöbb manővert.

Most izgatottság töltötte el, hiszen egy egészen új szerkezeten dolgozott. Nem hagyták nyugodni azok a fényképek, amelyeket az apja küldött neki a legutóbbi üzenetében. A fotók óriási, ember formájú robotokat ábrázoltak. Az apja büszkén pózolt közöttük, ám alig ért fel a gépek bokájáig. Trizanton még nem is állította őket hadrendbe, de Dion biztosra vette, hogy ezekkel a szörnyetegekkel vissza fogják tudni szorítani a Shinariai Birodalmat.

– Lássuk csak… Ha ez… Nem, nem jó – motyogott magában. A miniatűr csavarhúzó kifordult a kezéből. A robotnak rengeteg illesztéke és még több mozgó alkatrésze volt. Sokat segített volna, ha Dion tanulmányozhatja a tervrajzot is, de nem reménykedhetett benne, hogy azt megtalálja az interneten. A Denevérek működését könnyen kitalálta, az emberszabású robotokat viszont össze sem lehetett hasonlítani velük. Egyáltalán, hogyan képesek repülni? Az apja magyarázata szerint földi és légi bevetésre szánták a gépeket, Dion ki is szúrta a sugárhajtóművek helyét a fotókon. De biztos volt benne, hogy ott nem rejtheti el a jól bevált légcsavarokat.

Felállt egy kicsit, hogy kinyújtóztassa a tagjait, és kilépett a teraszra. Már sötét éjszaka volt. A dombtetőről le lehetett látni a kertváros előkelő házaira. Az ablakok megannyi szentjánosbogárként ragyogtak. A kivilágított utcákon elhalt a forgalom. A szomszédos villa ablakai sötéten ásítottak. Valaki nyitva felejtette a garázsajtót, de az autó úgysem volt most sehol.

Dion gondolatai még mindig a modellezőasztal körül jártak. Sokért nem adta volna, ha rájön a robot titkára. Az osztálytársait biztosan lenyűgözné vele, ha működésre bírná a gépet. De vajon hogyan…?

Új ötletek reményében az eget bámulta. A hold nélküli, tiszta mennybolton vörös és kék fények szikráztak. Az apró, színes csillagok mozgásba lendültek, egymás felé repültek, ütközésüket villanó tűzijáték kísérte.

… Na várjunk csak! A csillagok nem szoktak így viselkedni. Nem szokásuk csak úgy összeütközni és felrobbanni!

Ahogy a fiú fülelni kezdett, rögtön meghallotta a távoli csatazajt. Sőt, a fénypontok körül látni vélte a Denevérek és az ellenséges Vadászok sziluettjeit is.

Hirtelen egy vakító fényrobbanás világította meg az eget. Ragyogóbb volt az eddigieknél, de csak egy pillanatig tartott. Mire Dion a szeme elé kapta a kezét, már el is halt. Az éjszakai csendet fülsiketítő dörrenés verte fel.

Ebből baj lesz – villant át Dion agyán, és visszaugrott a szobájába. Villámgyors mozdulattal zárta be a teraszajtót, és lekucorodott a modellezőasztal fedezékében.

Odakint hatalmas, kék hullócsillag szelte át az eget. Egyre lassult, mintha minden erejével fékezne, de a becsapódásba így is beleremegett az egész domboldal. Az asztalon táncot jártak a miniatűr alkatrészek.

Dion összeszorította a szemét. Nem volt hová menekülnie, egyedül a biztonsági üvegben bízhatott. De a robbanás elmaradt. Az ablakon csak feltört kövek és fémrepeszek kopogtak.

Amint elmúlni látszott a veszély, és Dion dörgő szívdobogása volt a leghangosabb a zajok között, a fiú óvatosan, hunyorogva lépett a teraszajtóhoz.

Odakintről hihetetlen látvány tárult elé. A kert végében a kerítés egy hosszú szakaszon leomlott, és ott, ahol pár perce még a szomszédos villa állt, most egy emberszerű robot felsőteste feküdt. Ugyanolyan, amilyet Dion a fényképeken látott, és amelynek épp az imént próbálta megfejteni a szerkezetét.

– Álmodom? – suttogta maga elé.

A robot leszakíthatta a fővezetéket, mert a városrész sötétségbe borult. Egyedül a gép fényei pislákoltak még.

Dion még levegőt venni is elfelejtett, miközben az agya kétségbeesetten próbálta összerakni a történteket.

– Abby! Dion! – hangzott fel az anyja kétségbeesett kiabálása az emeletről, majd Abby sírása felelt rá. Dion hátrafordulva elkiáltotta magát.

– Én jól vagyok!

Léptek döngtek végig a lépcsőn, majd megnyikordult a szomszédos szoba ajtaja. Az anyja Abigailhez ment be, hogy megnyugtassa a hangos zokogásból ítélve halálra rémült kislányt.

A fiú úgy sejtette, hogy legalább tíz percig senki nem fog foglalkozni vele, úgyhogy addig is visszafordult az udvar végéből elé táruló romok felé. Ez egészen biztosan ugyanaz, legalábbis ugyanolyan gép volt, amiről az apja fényképeket küldött. A mellkasán egy kopott, de azért még olvasható felirat díszítette. HLC-04.

Dionban épp felmerült a gondolat, hogy közelebbről is szemügyre kellene vennie a roncsokat, mire a robotkéz ujjai egyszerre megmozdultak. Bárki is zuhant le ezzel a géppel, még életben volt. Talán nem tud kiszabadulni?

Nem gondolkodott tovább. Feltépte a teraszajtót, és két lépés megtétele után átvetette magát a korláton. A puha gyepre érkezett, és a lendületét kihasználva futott tovább.

Az égen száguldozó fények még mindig nem tűntek el, talán többen is voltak, mint előzőleg. Keletről újabb csapatok érkeztek. Alacsonyabban szálltak a többieknél, sugárhajtóműveik visítása megtöltötte a levegőt.

A robotujjak erejük fogytán rándultak újabb mozdulatra. A gép fényei egyre halványabbnak tűntek.

Dion felugrott a karra, de minden egyensúlyérzékére szüksége volt, hogy ne bukfencezzen le róla tüstént. A test alig volt szögletesebb, mint egy igazi ember.

A robot mellkasának közepén, közvetlenül a felirat alatt egy lemez elvált a többitől, de nem nyílt ki teljesen – ez lehetett az irányítófülke. Dion letérdelt mellé. A résen át egy pilótaruhás alakot pillantott meg.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Mondjuk – érkezett a fojtott hangú válasz. – Beszorultam. Tűnj el innen!

Dion megkönnyebbült, hogy a gép vezetője életben van, de a szavainak értelmével inkább nem foglalkozott.

– Mindjárt kiszabadítalak, tarts ki egy kicsit! – biztatta.

– Mondom, tűnj el innen! – ismételte a pilóta. Nem tűnt túlságosan hálásnak.

Dion először puszta kézzel próbálta felemelni az ajtót, de hiába. A fémlemez meg sem mozdult, úgyhogy a fiú szétnézett alkalmas feszítővas után, de semmit nem látott a közelben. A zsebében tárolt modellező szerszámkészletet pedig nem óriásrobotok rögzítőinek kilazítására találták ki.

Odabentről motozást hallott, a pilóta bizonyára átkapcsolt valamit, mert a következő pillanatban kihunytak a fények, csak az égen dúló csata távoli robbanásai villogtak a fejük felett.

Dion ismét nekifeszült az ajtónak, és az végre engedett. Egy nagy levegőt véve, minden erejét bevetve sikerült átfordítania. Lepillantott a pilótaszékben fekvő fiúra.

A pilóta már levette a sisakot, az horpadtan hevert mellette. A homlokán egy apró vágásból keskeny vércsík szivárgott, átszelte az arcát, és eltűnt szőke haja mögött. Nem sokkal tűnt idősebbnek Dionnál, legfeljebb tizennégy éves lehetett.

– Tudsz mozogni?

– Beszorult a lábam.

– Kiszabadítalak.

– Te tényleg nem értesz a szép szóból – morogta a pilóta.

Dion nem válaszolt, csak leereszkedett a fülkébe. A műszerek többsége már nem működött, a képernyők elsötétültek, csak egyetlen kijelző számolt vissza. Az ülés két oldalán botkormányszerű karok álltak, a padlón pedig egy sor pedál foglalt helyet. A pilóta lába ez utóbbiak közé szorult be.

– Hű! – szaladt ki Dion száján. Úgy érezte, mintha dédelgetett álmai egy pillanat alatt teljesültek volna. Egy óriási gép pilótafülkéjében volt, feltárultak előtte azok a titkok, amelyeket megpróbált megfejteni az imént. Eszébe jutott, hogy ez a gép néhány perccel ezelőtt még repült, és azt kívánta, bár akkor is csatlakozhatott volna hozzá. Bár a zuhanás biztosan nem lehetett kellemes élmény, azt mindenképpen kihagyta volna.

– Téged tényleg nem zavar, hogy három perc múlva felrobbanunk? – érdeklődött gunyorosan a pilóta.

– Felrobbanunk? – kérdezte döbbenten Dion, és abbahagyta a bámészkodást.

– A Humanoid megsemmisíti önmagát – tájékoztatta rezignáltan a fiú.

– Micsoda?!

Az ülésben fekvő pilóta a számláló felé intett. Dion ismét az egyetlen működő kijelzőre nézett. Az óra épp 2:57-et mutatott.

– Nem tudod leállítani? – kérdezte nagyot nyelve Dion.

– Nem.

– De miért kell egyáltalán megsemmisíteni?

– Hogy ne kerülhessen ellenséges kézre.

– De ha egyszer totálkáros! – kiáltott fel Dion kétségbeesetten. Ha lenne legalább egy-két órája, mielőtt a hatóságok lezárják a környéket és elszállítják a gépet, biztosan meg tudná fejteni a titkait. Na jó, a titkainak legalább egy kis részét. De a következő pillanatban rájött, hogy nem ez az egyetlen probléma az önmegsemmisítéssel kapcsolatban. – És mekkorát fog robbanni?

– Belülről robban, a páncél felfogja a lökéshullám nagy részét. Tizenöt méteres távolságban már biztonságos – tájékoztatta unott hangon a pilóta.

– De most a páncélon belül vagyunk – nézett körül Dion.

– Így van.

A fiú nyelt egyet. Ha kimászik onnan és futásnak ered, akkor megússza a robbanást, de még majdnem két és fél perce volt. Neki egy perc is elég lett volna, hogy fedezékbe érjen. Még volt egy mikrochipnyi esélye megmenteni a sérültet annak ellenére, hogy a sérült egyáltalán nem működött együtt vele.

Dion lehajolt a pedálokhoz. A pilóta lába kitekert pózban szorult be közéjük. A fiúnak nem volt ideje rá, hogy megpróbálja óvatosan kiszabadítani. Bár jóformán fizikai fájdalmat okozott neki, hogy kárt kell tennie egy ilyen fenséges gépben, megragadta a bűnös pedált a csatlakozónál, és eltörte. A fémes reccsenést a pilóta fájdalmas kiáltása követte.

– Mit művelsz? – sziszegte összeszorított fogai közül.

– Tényleg meg kell magyaráznom? – Amint megmozdította a fiú lábát, az már könnyedén kicsúszott a börtönéből.

– Barom! Itt fogsz meghalni velem együtt!

– Majd később megköszönöd – felelte egy vállvonás kíséretében Dion, és a fiú hóna alá nyúlt.

A fülkét nem fekvő helyzetre tervezték, úgyhogy a felszínre kellett küzdeniük magukat. A pilóta nem vitatkozott tovább, két karjával és működő lábával ő is részt vett a műveletben.

A kijelző könyörtelenül folytatta a visszaszámlálást.

– Egy perc – tájékoztatta a pilóta Diont, majd bicegve a völgy felé fordult, ellentétes irányba ahhoz képest, amerről a megmentője érkezett. Dion bólintott. Félig támogatta, félig cipelte a sebesültet, miközben a gondolatok egymást kergették a fejében. A robot karja vállból megsérült, a páncél hiányosságai látni engedték a belső szerkezet egy részét. A fiú egy működésképtelen szervomotort vélt kivenni, de ennyire még ő sem látott jól sötétben.

Az égbolt mostanra elcsendesedett. A környékre emberek gyűltek, autóik reflektorai fényében leesett állal bámulták a gépóriást. A pilóta integetve próbálta hátrébb parancsolni őket, de a szavai vajmi kevés hatást értek el.

A két fiú veszélyesen lassan haladt. Már a robot könyökénél jártak, amikor Dion kiszúrta, hogy fél méterrel később szakadékba fut az eddig is bizonytalan fémtalaj. Nem volt idejük visszafordulni. A fülke irányából halk pittyegés hangzott fel.

– Tíz másodperc – szűrte a fogai között a pilóta.

– Le kell ugranunk.

– Látom. Gyerünk!

Alig másfél méteres magasságból ugrottak, azonban alattuk nem puha gyep, hanem betonút terült el. Dion nem tudta tompítani a pilóta földet érését, a fiúból egy fájdalmas kiáltást szakadt fel, ahogy sérült lába az aszfaltnak csapódott. A következő pillanatban a fiú talpra küzdötte magát. Ha voltak is fájdalmai, alig mutatta.

– Tovább! Itt még nem vagyunk biztonságban! – ragadta meg Dion karját.

Valahonnan szirénaszó hangzott fel.

Futás közben hallották a robbanássorozatot. A robot páncélja több helyen kiemelkedett, majd visszazuhant önmagába. Ott, ahol nem védték fémlemezek, lángok csaptak ki az alkatrészek közül. A fiúktól néhány méterre kirobbanó tűzcsóva lökéshulláma az út túloldalán álló magas kőkerítésnek taszította őket.

Dion felnyögött. Egy pillanatra elsötétült előtte a világ, legalábbis ő ennyinek érezte. Csakhogy mire kinyitotta a szemét, egy deres hajú, mentős ruhát viselő férfi hajolt fölé.

– Végre magadhoz tértél. Hogy érzed magad? – kérdezte barátságosan.

– Öh… megvagyok. Azt hiszem – motyogta Dion, és megpróbált körülnézni. A nyaka nem mozdult, valószínűleg merevítőt tettek rá. Sajgott a feje, és az egész teste zsibbadt. Halvány fájdalomszilánkok jutottak el az agyáig, de mintha tompán, távolról érkeztek volna. Egy kicsit távolabb felismerte az anyja és a húga könnyek csíkozta arcát, és megpróbálta őket egy mosollyal biztosítani arról, hogy nem esett komoly baja. Utána azonban visszafordult a mentőshöz. – Hol van a pilóta?

– Az imént vitte el a másik mentőkocsi. Hála neked, nem érte komoly baj.

Dion ettől egy kicsit könnyebbnek érezte magát. A mentős mondott még valamit agyrázkódásról, égési sérülésekről és kórházi megfigyelésről, a fiú azonban már csak arra gondolt, hogy erre az éjszakára egész életében emlékezni fog.

TPC-01

Dion tanácstalanul vakarta a fejét. Előtte egy akkora robot magasodott, amilyet soha nem látott még, holott utóbbi éveinek minden napját a gépekre tette fel. Talán egyszer került elé hasonló, mármint romokban, pár száz méteres zuhanás után. Ez viszont nagyon is egyben volt. Egy ezüstszürke páncélos lovagra emlékeztető, legalább húsz méter magas, emberforma gép állt a hangárban. A feje búbja majdnem súrolta a mennyezetet.

– Ez most komoly? – kérdezte a műszakvezetőtől. Az ősz férfi arcára korát meghazudtoló, huncut mosoly költözött.

– Az bizony. Te vagy az egyetlen a hajón, aki hozzá tud szagolni az effélékhez. Láttál már Humanoidot, nem?

– Öh… egyszer. De azt hittem, már nem gyártják őket.

– Ez egy új típus. Neked kell karbantartanod. Nyugodtan veheted előléptetésnek is!

– Köszönöm, de… – próbált vitatkozni Dion.

– A csapatodat te válogathatod össze – folytatta Trevor, teljes mértékben figyelmen kívül hagyva azt a bizonyos „de” szócskát. – Jól elleszel vele. Bízom benned!

Dion nem igazán tudta, hogy Trevor most a csapatra vagy a Humanoidra gondol, de kezdte kapiskálni, hogy miért rángatták el az 1-es számú hangárból. Alig fél éve került a Ricofeld anyahajóra, rögvest azután, hogy kitűnőre vizsgázott műszaki karbantartóként. Azóta rengeteg gépet javított – elsősorban a repülő Denevéreket és a vízi Delfineket, másodsorban targoncákat és emelőkosarakat –, de ilyesminek a közelébe sem került. Nem ismerte a szerkezetét, a felépítését, és két évvel ezelőtt, amikor látott egyet lezuhanni, nem volt ideje komolyabban megvizsgálni, mielőtt a gép felrobbantotta volna magát. Legjobb tudása szerint azóta le is állították a Humanoidok gyártását, mert túlságosan instabilnak ítélték őket. Most mégis itt állt egy az orra előtt.

– Jut eszembe! – csapott a homlokára Trevor. – Itt van a műszaki adatlap. Kezeld diszkréten!

– Adat… lap?! – kiáltott fel Dion, amint a főnöke a kezébe adta a vaskos aktát. A fiú meggörnyedt a súlya alatt. A papírhalom jóval többet nyomott, mint egy átlagos akkumulátor, és egészen apró betűvel nyomtatták.

Trevor nem is próbálta leplezni, hogy milyen remekül mulat. A maga mély medvehangján felnevetett.

– Vésd az eszedbe: ettől a pillanattól ez az elsődleges feladatod. Csak akkor foglalkozhatsz mással, ha a pilóta tökéletesen bevetésre késznek ítéli a Humanoidot.

– Hát ez remek – nyugtázta halkan Dion. Egyfelől nagyon nem örült neki, hogy elszakítják a kedvenc Denevérétől. Másfelől viszont nem hagyta nyugodni a kíváncsiság. Közelebbről meg akarta vizsgálni az újoncot, lehetőleg most azonnal. – És ki a pilóta?

– A neves Ethan Harland.

– Ismernem kéne?

– Ő jelenleg az egyetlen Humanoid-pilóta – világosította fel Trevor. – És jelenleg ez az egyetlen bevetésre kész Humanoid. Te pedig az egyetlen olyan szerelő, aki talán megtanulhatja karbantartani.

– Micsoda megtiszteltetés – motyogta az orra alatt Dion.

– Elég a morgásból! Munkára! – vágta hátba a fiút a műszakvezető. Dion kezéből kiesett az adatlap, hiába kapott utána. Szerencsére a vaskos kötet nem hullott szét, de mire lehajolt érte, a főnöke már faképnél is hagyta.

A Ricofeldet jó, ha ötezer emberre tervezték, ehhez képest dupla ennyien szolgáltak az anyahajón. Legalábbis Ethannek ez volt a benyomása, amikor a harmadik folyosón is minduntalan beleütközött valakibe. A három felső fedélzeten még egészen normálisnak tűntek a járatok, de D fedélzettől lefelé már vastag és nehéz ajtók, és olyan magas küszöbök fogadták, hogy majdnem orra bukott bennük. Két csevegő félcivil lány – a köpenyük alapján ápolók lehettek – oda sem nézve, rutinosan lépték át őket, és felkuncogtak, amikor Ethan lába újfent beleakadt az akadályba.

A fiú bosszúsan fogta sietősebbre a lépteit, és az előzetes útmutatás alapján a hajó pilótáinak gyülekezőhelye felé igyekezett. Az egyhangú, fehér falú folyosókat csak a kereszteződésekben kitett táblák különböztették meg egymástól. A D-11-esnél járt, és a D-13-as átjárót kereste. Elhaladt egy katonai bakancsoktól döngő lépcsősor mellett, elhagyott egy üzemen kívüli liftet, belegondolt, hogy tiltakoznia kellett volna, amikor az eddigi, szárazföldi szolgálatai után a tengerre helyezték át, és már meg is érkezett.

Amint belépett a tágasnak tűnő büfébe, meglepetten tapasztalta, hogy a pilóták már összegyűltek a fogadására. Eddig csak a hajó kék egyenruhákba öltözött tisztjeivel találkozott, itt azonban színes pilótaruhákba bújt emberek tömege tárult elé. A köztük maradt teret négyszemélyes kis asztalok és kényelmetlen, tömeggyártott fémkeretes székek töltötték be. Az ételkiadó pultot sűrű szövésű rács fedte, mögötte sötétség honolt. Egy ital- és egy édességautomata üzemelt csak, mindkettőn több „kifogyott” jelzés világított.

– Ethan Harland hadnagy szolgálatra jelentkezik! – tisztelgett feszes vigyázzállásban.

– Áhá, szóval te vagy az! – ugrott le egy nő az egyik asztalról, amelyről eddig a lábát lógatta.

– Üdv a Ricofelden! – integetett egy férfi balról.

– Jól meggondoltad te ezt? Innen nincs ám menekvés! – kacsintott rá egy nagyon fiatalnak tűnő lány.

– És én még azt hittem, hogy egy vénség lesz… erre alig idősebb, mint Nicole… – csóválta a fejét a mellette álló, valamivel idősebb fiú.

– Tényleg, hány éves vagy? – kérdezte egy férfi, aki még arra sem vette a fáradságot, hogy felálljon az új pilóta fogadására.

– Tizenöt – sóhajtott fel Ethan.

– Mindegy, majd megnősz – nyugtázta szemtelenül egy vele egykorú lány.

Ethan kényelmetlenül érezte magát. Az arca komor maradt, a többiek viszont – a Ricofeld anyahajó pilótái – leplezetlenül vigyorogtak, páran még integettek is, és már-már udvariatlan kíváncsisággal méregették. Huszonketten voltak, idősebbek és fiatalok, fiúk és lányok egyaránt. De senki sem tartotta be az előírásszerű viselkedést, és ez kifejezetten bosszantotta Ethant.

– A miénk a Humanoid! Erre inni kell! – nyomott egy pohár narancslevet az új jövevény kezébe egy valamivel idősebb férfi. A fiú nem ellenkezhetett, és hirtelen nem látott alkalmas felületet, ahová kóstoló nélkül letehette volna a poharát.

Ugyanakkor az állítás nem volt egészen helyes, hiszen a Humanoid még csak vészhelyzet esetén kaphatott felszállási engedélyt, a fegyverzetének tesztelése váratott magára. Ha utána is mindent rendben találnak, akkor tényleg ezen az anyahajón marad.

– A Ricofeld pilótáira! – emelte koccintásra a poharát a férfi.

– A Ricofeld pilótáira! – ismételték a többiek kórusban.

– A Ricofeld pilótáira… – motyogta Ethan.

Úgy sejtette, mindenki alkoholmentes italt tart a kezében, elvégre legjobb tudomása szerint szolgálatban voltak. Fogcsikorgatva bár, de igyekezett úgy tenni, mintha nem a háta közepére kívánná a Ricofeld pilótatársadalmát. Legszívesebben azonnal visszavonult volna a kabinjába, hogy kipihenje magát.

Ahogy megpróbálta a szájához emelni a poharat, kellemetlen szúrást érzett a könyökében. Igyekezett nem foglalkozni vele, elvégre ez még nem érte el azt a szintet, hogy orvosi segítséget kérjen miatta. Pár óra múlva magától is rendbe fog jönni.

Mindenesetre nem akart végtelenül udvariatlannak tűnni. Átvette a bal kezébe a poharat, és belekortyolt a narancslébe.

Dion kiélvezte, hogy egy kicsit kettesben lehet a Humanoiddal. Ebben a hangárban rajtuk kívül csak pár kiselejtezett Delfin pihent, azok a régi szériás gépek, amelyekhez már alkatrészt sem gyártottak, és máshol is csak a helyet foglalták volna. Most senki nem nézett rá a fiúra, sem pedig az új gépcsodára. Dion egy emelőkosár segítségével felkormányozhatta magát a Humanoid vállához, és egy laposabb páncéldarabot kiválasztva ráült.

– Na lássuk, mit tudsz… – morogta félig önmagának, félig a kikapcsolt állapotban szunyókáló Humanoidnak, miközben fellapozta a vaskos műszaki leírást, és afeletti boldogságában, hogy egy ilyen kiváló géppel ismerkedhet össze, vidáman olvasni kezdett.

Hamarosan leolvadt a mosoly az arcáról, amint belegondolt, hogy mennyi időbe telne memorizálnia a kézikönyvet. Nem érdekelték a magyarázatok, helyette nekilátott átlapozni a kötetet, és csak a rajzokra koncentrált. Az ábrák nagy része ismerős volt számára, a rendszer végül is ugyanarra épült, amit a képzésen megtanult. Az, hogy sokkal összetettebb volt az általa ismert szerkezeteknél, nem jelenthetett akadályt.

– Jól van – sóhajtott fel percekkel később, miután gyorsan végiglapozta a dossziét. – Ha nem bánod, megnézlek közelebbről.

A robot nem vette zaklatásnak, legalábbis nem tiltakozott. Dion visszatért az emelőkosárba, hogy közelebbről is megnézze az illesztéseket, valamint azokat az alkatrészeket, amelyekhez rombolás nélkül is hozzáfért. Minden tökéletesnek tetszett, a Humanoidon látszott, hogy csak most került ki a gyárból, és legfeljebb egy próbakört mehettek vele. Önkéntelenül is összehasonlította azzal a robottal, amit látott lezuhanni, és sejtése szerint a tervezők nem sok változást eszközöltek a felépítésében. Meglehet, régen nem is volt ideje szemügyre venni a gépet. Jó érzéssel töltötte el a tudat, hogy még rengeteg időt tölthet el vele, annak viszont kevésbé örült, hogy az ezernyi alkatrész közül bizonyára minden napra jut majd valami javítanivaló. Nem sok pihenésre számíthatott.

– Remélem, te nem fogsz nagyot esni. Ezek az illesztékek biztos nem bírnák el – lapogatta meg a robot jobb vállát, majd ahogy lejjebb haladt, kiszúrta, hogy a könyökénél máris kilazultak az elemek.

Dion nem az a fajta szerelő volt, aki engedélyre vár. Fellapozta az ide vonatkozó ábrát, miközben arra gondolt, hogy ha létezik belőle digitális verzió, nem ártana elkérnie. Trevor folyton a papírra nyomtatott aktákkal fárasztotta a beosztottait.