Debbie Macomber

CSAK EGY ÁLOM

Debbie Macomber

CSAK
EGY ÁLOM

A mű eredeti címe

Any Dream Will Do

Copyright © 2017 by Debbie Macomber

This translation published by arrangement with Ballantine Books,

an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC.

Hungarian translation © Bánki Vera

© General Press Könyvkiadó, 2021

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

BÁNKI VERA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 532 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

KEDVES BARÁTAIM!

Mindenkinek jár egy második esély. És van, hogy egy harmadikra és egy negyedikre is szükség van.

Ha azokra a diétákra gondolok, amelyekbe belefogtam az évek során, nem könnyű kiszámolni, hányszor is kellett újrakezdenem.

A második esélyekről elmélkedve fedeztem fel, hogy szeretnék egy regényt írni erről a témáról. Az olvasók gyakran kérdezik, hogy mi ihlet egy könyv megírására. A Csak egy álom ötlete egy börtönben támadt bennem. Nem, nem arról van szó, amire gondolnak! Néhány hónapja előadást tartottam Washington állam egy női büntetés-végrehajtási intézetében. Később fedeztem fel, hogy azok a nők nem sokban különböznek maguktól vagy tőlem. Mind hibáztak, és megfizették az árát.

Körülbelül a börtönben tett látogatásommal egy időben a családom kapcsolatba került a Seattle-i Evangéliumi Misszióval. Adele lányom, aki egyben a főnököm, több kutató-mentő akcióban is részt vett, segítve a hajléktalanokat. A munkatársaim közül azóta már többen csatlakoztak Adele-hez, éjszakánként az utcán élő embereket szolgálva.

Így született meg a Csak egy álom. Ez a könyv a jóvátételről, a második esélyekről szól, arról, hogy tanulnunk kell a tévedéseinkből, csak így haladhatunk előre az életben. Remélem, megszeretik Shayt és Drew-t, ahogyan én megszerettem őket.

A könyvet nagyszerű vejünknek, Greg Banksnek ajánlom. Egy évvel ezelőtt autóbalesetet szenvedett. A műtét következtében fél testére lebénult. Ez nagy változást hozott Greg és Judy lányunk életébe. Hitük, szerelmük és az egymásnak nyújtott támogatásuk minden egyes nap elbűvöl engem.

Egy szerző számára az egyik legnagyobb öröm, ha híreket kap az olvasóitól. Amint szívesen hangoztatom, én nagyon barátságos vagyok, tehát kérem, ne habozzanak, és vegyék fel velem a kapcsolatot! Ezt többféle módon tehetik meg. A legjobb, ha egy üzenetet hagynak a weboldalamon, a debbiemacomber.com-on, vagy a Facebookon, vagy a Twitteren. Írhatnak is a következő postai címre: P.O.Box 1458, Port Orchard, WA 98366.

A legmelegebb üdvözlettel:

Szívélyes üdvözlettel:

2017 nyara

Vejünknek, Greg Banksnek, lelkierejéért, tisztességéért, becsületességéért. Áldás vagy a családunk számára.

ELŐSZÓ

– Szükségem van arra a pénzre.

A testvérem szeme addig sohasem látott kétségbeesésről árulkodott.

– Shay – könyörgött –, nem érted? Ha nem lesz meg holnap estére, meg fognak ölni.

– Meg fognak ölni? – ismételtem meg. – És kik azok az ők? – Én persze tudtam.

Caden a kis lakásom előtt várt rám, amelyet három lakótárssal osztottam meg. Az ajtóm előtt járkált fel s alá, úgy várt, amikor hazaértem a bankból. Hetek óta nem láttam, és ez sohasem volt jó jel. Bizonyos értelemben hálás lettem volna, ha kimarad az életemből. Most kaptam meg életem első igazi munkalehetőségét, és a testvérem csak gondot jelentett.

– Meséld el, mi történt! – kértem, miközben kinyitottam a lakás ajtaját. Követett, és az ujjaival olyan erővel túrt a hajába, hogy néhány szál a kezében maradt.

– Ez nagyon bonyolult…

Cadennel mindig minden nagyon bonyolult volt. Csaknem egész élete során én vigyáztam rá, de most az egyszer magamra is kellett gondolnom. A gyomrom összerándult, amikor feltettem a teavizes kannát a tűzhelyre, féltem attól, amit el akart mondani nekem. Caden rajtam keresztül tett szert rossz kapcsolatokra, különösen az egyik volt fiúmmal barátkozott össze. Jobban beleestem Shooterbe, azaz Vadászba, mint szándékomban állt, de egy szociális munkás segítségével sikerült szakítanom azzal az életstílussal. Az egyik tanácsadó segítségével kaptam munkát, jó munkát egy banknál. Életemben először lehetőségem volt rá, hogy valamit kezdjek önmagammal. Esélyem nyílt, hogy szakítsak a bandákkal, a droggal és azzal az életmóddal, amely idővel vagy a börtönbe, vagy a halálhoz vezet. Egy kicsit belekóstoltam, milyen lehet a jövő, ha távol tartom magam azoktól, akik lehúznak magukkal. Olykor hibáztam. Elkövettem súlyos hibákat, de keményen dolgoztam azért, hogy magam mögött tudjam őket.

Tudhattam volna, hogy ez nem fog működni. Nem olyasvalakivel, amilyen én vagyok. Most itt van Caden, és emlékeztet rá, hogy egy álomban éltem.

– Ki fenyeget azzal, hogy megöl? – kérdeztem újra, bár megelőlegezhettem volna a választ. Shooter lehetett, vagy valaki a bandájából.

Az öcsém lehunyta a szemét, és olyan erővel ragadta meg a karomat, hogy felsértette.

– Tudod te azt…

– Újra az Angyalokkal lógsz? – Többször óvtam Cadent, hogy ne érintkezzen a bandával, ami minden volt, csak nem angyali.

Caden nem felelt, és ez elegendő válasz volt.

Reszkető kézzel vettem elő két bögrét, és a teafilterek után nyúltam. Háttal álltam Cadennek.

– Mennyire van szükséged? – kérdeztem összeszorított fogakkal. Már sikerült félretennem pár száz dollárt. Csak remélhettem, hogy ez elég lesz neki.

Habozott, majd kibökte:

– Ötezer dollárra.

– Ötezer dollárra? – ismételtem el döbbenten. Az összeg hallatára a térdem úgy elgyengült, hogy alig tartott meg. Caden tudhatta, hogy nem lehet ennyi pénzem. Semmiképpen sem tudtam volna ekkora összeggel előállni. – Nincs ennyi pénzem.

– Nem tudsz kölcsönkérni? – könyörgött. Sötétbarna szemében, amely annyira hasonlított az enyémhez, vadság villant, a hangja feldúlt volt. – Nem tréfálok, Shay. Ha nem adom oda ezt a pénzt, holnapra halott ember vagyok.

Minden erőmmel igyekeztem nyugodt maradni. Egy hosszú vörösesbarna hajtincsemet a fülem mögé tűrtem, és törtem a fejemet. Senki sem ad kölcsön nekem készpénzben ekkora összeget. Pénztárosként dolgoztam egy bankban, és alig jöttem ki a fizetésemből. A lakbér és a könyvelői tanfolyam mellett így is anyagi nehézségeim voltak. A néhány félretett dollár abból származott, hogy nem ebédeltem, és vacsorára zacskós levest ettem.

Mielőtt elmagyaráztam volna, miért reménytelen egy kölcsön, Caden újra próbálkozott.

– És mi van a bankkal? – kérdezte, és a tekintete a szememet kereste.

A tarkómtól bizsergés indult le, végig a gerincemen. Még mielőtt válaszoltam volna, tudtam, mire gondol Caden.

Az öcsém lehalkította a hangját, mintha attól tartott volna, hogy a szomszéd lakásból valaki hallgatózik.

– Nem szerezhetnél pénzt a bankból? – kérdezte.

– Kölcsönre gondolsz? Nem, ilyen összegű készpénzt nem adnak kölcsön, nem keresek annyit. Nincs semmi mellékkeresetem. – Bár volt jogosítványom, a tömegközlekedést használtam. Nem engedhettem meg magamnak egy autót. Még egy robogót sem. Caden ezt jól tudta.

– Nem kölcsönre gondoltam, nővérkém. A bank észre sem venné… legalábbis pár napig nem. Te elveszed a pénzt, és még mielőtt bárki is rájönne, visszateszed. Soha senki sem tudja meg.

A gyomrom még jobban összerándult, már fájt. Cadennek tudnia kell, mit is kér tőlem. Ez az állás az első pozitívum, ami történt velem anyánk halála óta, és most arra kér, hogy adjak fel mindent az ő kedvéért. A bank észreveszi a hiányt, öt percbe sem kerül, hogy rájöjjenek, ki vette el a kérdéses összeget.

Kihúztam magam, elhatároztam ott és akkor, hogy nem dobom el a jövőmet, csak mert az ostoba testvérem ilyen bajba keverte magát.

– Nem tehetem. Egy bank nem így működik. A hiányt még aznap észreveszik.

– Shay, kérlek! Tudod, hogy nem kérném ezt tőled, ha nem volnék kétségbeesett helyzetben.

– Sajnálom…

Caden az öklével az asztalra csapott.

– Holtan akarsz látni? – kiabálta.

Összerándultam, hátráltam, attól tartottam, megüt. Apám ezt tette volna.

– Én…

– Ha nem segítesz, aláírod a halálos ítéletemet.

A vízforraló sípolt, forrni kezdett a víz. Levettem a gázról, és láttam, mennyire reszket a kezem. Caden az öcsém volt, az egyetlen élő rokonom. Anyánk halála után én törődtem vele, és apám távozása után is, bár az ő halála igazi áldás volt, legalábbis az én szempontomból. Gyakran hoztam áldozatot Cadenért, és mindent megtettem, hogy segítsek neki. Ő azonban láthatóan a rossz döntések mellett kötelezte el magát. Le akartam szidni, mert gyenge volt, de hát én is gyenge voltam. Felelősnek éreztem magam, mert bevezettem őt az Angyalok közé.

– És honnan veszed majd a pénzt, hogy visszafizesd nekem? – kérdeztem.

Caden a kis konyhában járkált, és nem vett tudomást a felé nyújtott bögréről.

– Nekem is tartoznak.

– Ötezer dollárral? – kérdeztem, és nem voltam képes elrejteni a megrökönyödésemet.

– Esküszöm az anyánk életére. A hét végére meglesz a pénz.

Az anyánk a mindenséget jelentette számunkra. A mindenséget. Caden eddig sohasem esküdött az ő életére. Szerettem volna hinni neki, de továbbra is bizonytalan voltam. Az öcsém már rengeteg alkalommal cserben hagyott, és nem tudtam, hogy bízhatok-e benne. Nem mintha ez számított volna. Még ha vissza is tenném a pénzt, a munkámat elveszíteném.

A kezembe temettem az arcomat, leroskadtam a székre, lehunytam a szemem.

– Hadd gondolkozzam!

– Mialatt gondolkozol, múlnak a percek. – Most inkább haragosnak tűnt, mint izgatottnak. Dühös volt rám, mert nem egyeztem bele azonnal a tervébe. – Ez hihetetlen! A testvéred vagyok. Megmenthetnéd az életemet, és neked arra van szükséged, hogy gondolkozzál?

Szaggatottan fújtam ki a levegőt.

– Te keveredtél ebbe a zűrzavarba, nem én.

Caden tekintete elkomorult, mintha megsebeztem volna. Térdre rogyott, a homlokát a lábamhoz támasztotta, ahogyan gyermekként anyánk halála után tette.

– Nem tudom, mi mást tehetnék – sírta. – Shay, meg fognak ölni… És az nem lesz gyors és könnyű halál. Példát akarnak majd mutatni. Először is összetörik a csontjaimat, aztán… – Sírni kezdett, a félelemtől rázkódott a válla.

Vigasztalóan megérintettem a hátát.

– Az Angyalok nem várhatnának néhány napig, amíg megkapod a pénzed? – suttogtam, azt remélve, hogy a banda észszerűen fog gondolkozni, ha megtudják, érkezik a pénz. – Nincs valami biztosítékod, amit felkínálhatsz?

Caden lassan fújta ki a levegőt.

– Nem csak az Angyaloknak tartozom… Ezek az emberek már nem hajlandók semmilyen kifogásomat sem meghallgatni. A biztosíték, amit akarnak, vagy az egyik karom, vagy az egyik lábam.

Felnyögtem, az én kis öcsém uzsorás cápák kezébe került. Gazfickók és bűnözők közé. Ezen a világon csak mi ketten voltunk egymásnak, Caden és én. Ha kétségbeesett helyzetbe kerültem volna, az egyetlen, akihez segítségért fordulhattam volna, az öcsém volt.

– Azt állítod, hogy pár napon belül vissza tudod juttatni a pénzt?

Tágra nyílt szemmel, reménykedő tekintettel emelte fel a fejét a térdemről.

– Esküszöm… – mondta, megragadt a kezemet, és rányomta a száját.

– Remélem, tisztában vagy vele, milyen következményei lesznek rám nézve, ha ezt megteszem. – Ezt meg kellett értenie. A legjobb esetben kirúgnak az állásomból, amelyről azt hittem, az igazi jövőmhöz vezet. A rosszabbik esetben börtönbe kerülök. Akkor is, ha visszaadom a pénzt. Ilyen összegű készpénz nem tűnhet el észrevétlenül.

– Megígérem, Shay, nem kerülsz börtönbe – mondta. – Semmiképpen sem hagyom, hogy rács mögé kerüljön a nővérem.

Két hónappal később bűnösnek vallottam magam sikkasztás vétségében, ahogyan a számomra kirendelt ügyvéd tanácsolta. Seattle-ből átszállítottak a King County börtönbe, átvittek a Tacoma Narrows hídon Purdyba, Washington államba, a Washingtoni Női Börtön.

Amikor bezárult mögöttem a börtön kapuja, a zaj mennydörgésszerűen visszhangzott a fülemben, megrengette az egész cellát. A kapu elválasztott minden, a tisztes jövőre vonatkozó reménytől. Nem maradt esélyem arra, hogy kihozzak valamit a nyomorult életemből.

Nem maradt számomra semmi remény.

Három évre ítéltek. Mindent kockáztattam az öcsémért. Csakis magamat hibáztathattam. Miután átadtam Cadennek a pénzt, nem hallottam többé felőle. Az ígérete fabatkát sem ért. Ezt akkor is tudtam, mégis bedőltem neki. Magamban mindig is tisztában voltam vele, hogy a testvéremben nem lehet megbízni. Nem állt szándékában betartani az ígéretét, és ennek én fizetem meg az árát.

Azzal, hogy Cadennek segítettem, porrá zúztam a jövőmet, és egy olyan életre ítéltem magam, amelyből korábban minden erőmmel igyekeztem kiszabadulni.

Minden elveszett.

A tisztes jövőre vonatkozó minden esélyem.

Minden remény.

Nem is tudom, miért hittem abban, hogy várhat még rám más is, mint küzdelem és fájdalom. Még amikor a helyes dolgot próbáltam cselekedni, akkor is a falaknak ütköztem.

ELSŐ FEJEZET
Shay
Három évvel később

December első hetének egyik napján éjfélkor bocsátottak szabadon a purdybeli női börtönből. Láthatóan Washington állam nem volt érdekelt abban, hogy a szükségesnél egy perccel is tovább gondoskodjon rólam. A börtön előtt senki sem várt rám, senki sem üdvözölt. Azok a barátok, akikre a Pacific Banknál szert tettem, pillanatok alatt magamra hagytak, és ezért nem is kárhoztathattam őket. A családomból csak az öcsém élt, és én éppen miatta kerültem börtönbe.

A börtönévek alatt egyetlen levelet sem kaptam Cadentől. Az első levél, amit én küldtem neki, visszaérkezett, azzal, hogy elköltözött, és nem hagyta meg az új címét. Nem lett volna szabad meglepődnöm. Úgy tudtam, hogy fogta azt az ötezer dollárt, és átszökött Mexikóba. Egyvalamiben biztos lehettem, a bűntudat szikrája sem merült fel benne azért, amit velem tett.

A keserűség rágta, emésztette a lelkemet. Gyomorfekélyem is lehetett volna, ha azokra az éjszakákra gondolok, amikor ébren hevertem, és a Cadennel való utolsó találkozásomon gondolkodtam. Milyen ostoba voltam, amikor hagytam, hogy rábeszéljen, hogy lopjak pénzt a számára! Na persze… Caden pályát tévesztett, a színpadon volna a helye. Színészi képessége Tony-díjat érdemelt volna.

A börtönben, amennyire lehetett, magányos voltam. Könyvelői tanfolyamon vettem részt, bár az előéletemmel ez valószínűleg időpazarlás volt. Ami pedig azt az álmomat illette, hogy egy napon okleveles könyvvizsgáló lehetek, nahát, az a hajó már elment. Most legfeljebb abban reménykedhettem, hogy szobalány leszek egy szállodában, vagy mosogató egy étteremben. Akárhogyan is lesz, szükségem lesz lakásra és munkára, mégpedig azonnal.

Pontosan erről volt szó. Ezen leszek…

Megtudtam, hol van a legközelebbi buszmegálló, és a sötét, hideg éjszakában ott vártam be a napfelkeltét. Csontig átfagytam, a szél erősen fújt, míg végül megjelent az első busz, amely a több mint nyolcvan kilométerre fekvő Seattle belvárosába vitt. Nem volt semmi más tulajdonom a világon, csak egy kis bőrönd. Minden vagyonom pedig pár száz dollár készpénz volt. Amit nem költhettem másra, mint a legszükségesebb dolgokra, mert szem előtt kellett tartanom, hogy ennek a pénznek bizonytalan ideig ki kell tartania.

Börtönéletem egyetlen ismétlődő eseményét az Elizabeth nevű idős nőtől kapott levelek jelentették. Nyugalmazott tanárnő volt, a börtön önkéntes segítője. A keresztény szervezetet egy egykori fegyenc, Chuck Colson alapította. Elizabeth a leveleiben jó sokat beszélt Istenről és a saját életéről.

Különösebben egyik téma sem érdekelt, de jó érzés volt, amikor postám érkezett. Kétségbeesetten ragaszkodtam mindenhez, ami a külvilághoz kapcsol. Én hálás voltam, de az idős hölgynek fogalma sem volt arról, hogy milyen az életem. Ő egy liliomfehér világban élt, amely az ellentéte volt az enyémnek. Elolvastam a leveleit, de alapvetően fogalmam sem volt arról, hogy mit is mondott. Úgy tűnt, kötelességének érzi, hogy reménykedjen miattam, hogy bátorítson és inspiráljon. A válaszleveleimben úgy tettem, mintha hinnék neki, de én persze jobban tudtam. Számomra már túl késő volt. Előttem nem állt jövő. A szegény asszony téveszmében élt. Egyszerűen fogalma sem volt… Fogalma sem volt arról, milyen is az én életem. Becsaptam őt.

Az utolsó levelemben elmagyaráztam, hogy a szabadulásom után nem lesz hol laknom, nem lesz munkám, és nincs családom sem, amely segíthetne. Nevettem, amikor elolvastam a választ. Azt írta, hogy bíznom kell Istenben, és hogy majd imádkozik értem. Hát igen, ez mindig működött…

Sietve válaszoltam neki. Áradtak belőlem a kétségek, egy papírlap mindkét oldalát teleírtam. Leírtam az igazságtalanságokat, amelyek az életben értek, leírtam mind a méltánytalanságokat, a haragomat, a félelmeimet. A kezem alig tudta követni a gondolataim áradását. Többször is kitört a ceruzám hegye, olyan erősen nyomtam a papírra. A szemére vetettem a naivitását is.

Ez az asszony kész vicc volt.

Végül nem is adtam fel neki a levelet. Miért pazarolnék rá egy bélyeget? Elizabethnek megvolt a hegynyi hite, az enyém csak egy kis kátyú volt az úton. Kedves volt, és úgy éreztem, nem bánthatom meg, csak mert nem érti a helyzetet.

Három óra hosszat utaztam a busszal, míg el nem értük Seattle belvárosában a Fourth Avenue-t. Ennyi időre volt szükség, hogy a meleg átmelegítse a csontjaimat a decemberi hidegben töltött várakozás után.

Ez volt a szabadság első napja, és nem volt hová mennem. Nem volt hol aludnom az éjszaka, és nem volt senki, akitől segítséget kérhettem volna. Lelépem a járdára, és nagy levegőt vettem. Egy hajléktalan ott aludt a járdán, a buszmegállóhoz kuporodva. Pár órán belül én is ilyen lehetek.

Beszippantva a szabadság ízét, el kell ismernem, hogy ez minden másnál jobban megijesztett azok közül, amik eddig történtek velem, beleértve az apám öklét is. Amikor azonban felpillantottam, meglepődve láttam, hogy a busz éppen egy templom előtt tett le.

Csaknem komikus volt… Egy templom! Valóban?!

Mivel nem tudtam úgysem, hogy hová menjek, úgy döntöttem, bemegyek. Reméltem, bent meleg lesz, és hogy senki sem fog onnan kidobni. Nálam volt a seattle-i menedékhelyek listája, de csak a legvégső esetben akartam azokat felkeresni. Annyit tudtam, hogy csak este fogadnak, és addig még rengeteg időm volt. A templom viszonylag biztos hely lesz, ahol eltölthetem az időt, amíg csak nem találok egy másik helyet.

Felmentem a lépcsőkön. Szerencsére az ajtót nyitva találtam. Attól tartottam, hogy be lesz zárva. Nem imádkozni mentem oda. Nem akartam mást, mint menedéket a hideg ellen.

Beléptem, és az előtérből továbbhaladtam a sötét és üres templombelső felé. Az oltár felé tekintve a szentély barlangszerűnek tűnt. Úgy éreztem, ha megszólalnék, a falak visszhangoznák a hangomat. A középső hajóban fapadok sorakoztak.

Egész életem során csak pár alkalommal jártam templomban. Egyszer anyámmal, aki karácsony előestéjén vitt oda engem és az öcsémet. Négy- vagy ötéves lehettem akkoriban. Amikor az apám ezt felfedezte, dühös lett, kiabált anyámmal. Jobban emlékszem a haragjára, mint arra, ami a templomban történt. Kaptam ott egy kis bibliát is, de apám elvette tőlem. Szerettem volna megtartani, sírtam, mert még sohasem volt könyvem. Anyám azt mondta, hogy majd egy napon szerzünk egy másikat, de erre sohasem került sor.

Ott álltam a templomhajó közepén. Ez a templom nem hasonlított a gyermekkori emlékre. Az egy kis templom volt a szomszédságban, ez pedig egy nagy, városi templom. A színes üvegablakok fényfoltokat vetettek a padlóra. Bizonytalan voltam, hogy mit tegyek, beültem az utolsó padba. Az oltár mellett egy betlehem állt, és a tekintetemet a kisdedre szegeztem. Olyan védtelennek éreztem magam, mint egy újszülött, magányos voltam, és kétségbeesett.

Könnyek gyűltek a szememben, de nem hagytam, hogy kibuggyanjanak. Mostanra nagyon megedződtem. A rácsok mögött az érzelmek a gyengeségről árulkodtak. Láttam, mi történt azokkal a nőkkel, akik nem voltak résen, és kimutatták a sebezhetőségüket. Elhatároztam, hogy velem ilyen nem fordulhat elő. Ezért aztán érzelmileg a lehető legjobban elzárkóztam, és néhány kivétellel közömbös és sztoikus maradtam.

Vagy harminc perce ültem ott, és meredtem a semmibe, amikor kísértést éreztem, hogy felálljak és elmenjek. Nem is tudom, honnan támadt a gondolat, hogy térjek be a templomba. Ez felesleges időpocsékolás, de valamiért továbbra is ülve maradtam.

Valóban nem volt sehová se mennem, de kereshettem volna munkát vagy csinálhattam volna valamit. Bármit. A templomban ülve nem oldom meg a gondjaimat.

– Van valamid a számomra? – kérdeztem kihívóan. Nem tudtam, kihez szólok, nem mintha az számított volna. A kérdés nevetséges volt.

Ez így nem jó… Még huszonnégy órája sem voltam szabad, és máris elveszítettem a szabadságomat.

Előrehajolva a padra támasztottam a fejem, és igyekeztem, nehogy legyűrjön az önsajnálat. Utáltam magamat, könnyek szöktek a szemembe. Ennél azért erősebb vagyok. Lassan kifújtam a levegőt, de a mellkasomat összeszorította az aggodalom és a félelem.

Abban a pillanatban valami megváltozott. Valami a belsőmben. Megtapasztaltam a béke érzését. Vagy valami hasonlót. Már olyan régen nem éreztem békét, hogy szinte nem is tudtam, miről van szó. Persze lehet, hogy képzelődtem, de a vállamban a merevség enyhült, és éreztem, hogy ellazul a testem.

Megmozgattam a vállamat, ki akartam próbálni ezt a furcsa érzést. Beszélni szerettem volna, de rájöttem, hogy nincs kinek mit mondanom.

Segítségre volt szükségem. Nagyra értékeltem volna egy kis útmutatást. Nem arról volt szó, hogy Istenre vártam, vagy bárkire, hogy válassza szét a Vörös-tengert, vagy adja vissza egy vak látását. Én csak azt szerettem volna tudni, hol kapok valamit enni, és hol találok ágyat éjszakára. Elborzasztott a gondolat, hogy az utcán kell aludnom. Jól jönne egy kis munka is. Minél többet meditáltam a közvetlen jövőmön, annál feszültebb lettem. Akármilyen békés tapasztalatot is szereztem, az már gyorsan tűnőben volt. Lehunytam a szemem, nagy levegőt vettem, és megpróbáltam újra átélni a béke érzését.

Senki sem jelent meg. Ebben nem volt semmi meglepő. Csak egyetlen személytől függtem, és az én magam voltam. Épp itt volt az ideje, hogy a hajamnál fogva magam húzzam ki magam a bajból.

Hiba volt betérni ebbe a templomba. Tudhattam volna. Az ilyen templomokat nem a hozzám hasonlók számára emelték.

Szedelőzködni kezdtem, egy kicsit úgy éreztem magam, mint Indiana Jones a moziban, amikor le kell lépnie a semmibe, és reméli, hogy valahonnan előkerül majd egy híd. Felálltam, a kézitáskám a padlóra csúszott, az erős hang úgy visszhangzott a templomban, mint egy kanyon falai között. Egy pillanatra megdermedtem.

Akkor vettem észre, hogy nem vagyok egyedül. Volt még valaki a templomban, elöl térdelt. A táska keltette zajra a férfi megfordult, és hátranézett a válla felett.

Aztán felállt. Én az ijedtségtől megdermedtem, amikor elindult felém. Biztos voltam benne, hogy akárki is a férfi, arra fog kérni, hogy távozzak. Kihúztam magam, emelt fővel akartam bevárni. Ha ki akar dobni az utcára, készen álltam, hogy megmondjam, ennél jobb helyekről is kirúgtak már.

MÁSODIK FEJEZET
Drew

Elveszett és összetört voltam, amint ott térdeltem a templomban.

Üresnek éreztem magam.

A feleségem halott, a gyermekeim szenvednek, a gyülekezetem szétszéled. Hétről hétre egyre kevesebb hívő jelent meg az istentiszteleteken. Lényegében megpecsételődött a sorsom.

Térden állva imába öntöttem mindazt, ami a szívemet nyomta, útmutatást és segítséget várva. Nagy reményekkel és lelkesedéssel kezdtem hivatásom gyakorlását. Azt szerettem volna, ha változást idézek elő az emberek életében, könyveket akartam írni, amelyek a Szentíráson alapulnak, és a hit útjára vezetik az embereket.

Igyekszem a legjobban összefoglalni, hogy mi is volt ezzel a probléma: nem adhattam tovább azt, ami nem volt meg bennem. Reményvesztett, sértett és bizonytalan voltam. Katie halála megviselt, és a gyermekeket is – ezt megértették. A gyülekezet türelmes volt velem. Több mint türelmes, de három év eltelt, és nem volt javulás.

A gyász fájdalma csökkent, de felfedeztem, hogy a dolgok mások lettek. Valami megváltozott.

Többé nem voltam ugyanaz az ember.

Nem rendelkeztem azzal, amire szükség volna, hogy hétről hétre kiálljak az emberek elé, és beszéljek arról, amire szükségük volt. Nem segíthettem senkin, amikor arra is képtelen voltam, hogy magamon segítsek. Megbotlottam az utamon, mert hiányzott belőlem a hit és a bizalom.

Egyszerűen elvesztettem.

Mondhatnánk úgy, hogy kiégtem, de az a helyzet, hogy még tüzet sem voltam képes gyújtani. Nem volt semmi, ami kialudhatott volna bennem, különösen nem az utolsó három évben. Lehorgasztottam a fejem, elégedetlen voltam önmagammal. Kértem Istent, hogy vezessen, és mutassa meg, hogy szerinte mit kellene csinálnom.

Fontolgattam, hogy beadom a felmondásomat a presbitereknek. Ez is egy lehetőség volt, igen, de alapvetően kihatott volna az életemre és a gyerekekére is. Mark és Sarah már éppen eleget szenvedett, amikor meghalt az édesanyjuk. Ebben a helyzetben a legkevésbé arra volt szükségük, hogy elkerüljenek a megszokott otthonukból. Ezenkívül nem voltam biztos benne, hogy az aktuális lelkiállapotomban egy másik gyülekezet elfogadna-e lelkipásztorának, vagy hogy egyáltalán folytathatnám-e a szolgálatot. Talán az volna a legjobb, ha egy teljesen új foglalkozásba kezdenék.

Beszéltem Linda Kincaiddel, a gyülekezet egyik tagjával, aki fáradhatatlan önkéntes volt. Nyugdíjas tanárként jelentős szerepet vállalt a templomunk életében. A titkárnőm, Mary Lou és ő voltak a legfőbb segítőim. Ők tartottak a felszínen ezek alatt az évek alatt.

Linda megbízható barát és jó tanácsadó. Nem tudom, mit csináltam volna nélküle. Keményen dolgozott azon, hogy az önkéntes programjaink zökkenőmentesen működhessenek. Imámban köszönetet mondtam Istennek érte, és azért, hogy olyan szívesen állt a segítségemre. Ő azt javasolta, tartsak ki, adjak még időt magamnak. Egyszer azt is mondta, hogyha úgy érzem, Isten távol van tőlem, akkor nekem kellene talán lépnem.

És tökéletesen jól látta a helyzetemet. Most már csak meg kellett találnom a visszafelé vezető utat.

Folytattam az imádkozást, és ekkor valami zajt hallottam a templom hátsó részéből. Egészen eddig észre sem vettem, hogy valaki más is bent tartózkodik. Felálltam, odanéztem, és láttam, hogy egy nő áll az utolsó padban. Messziről is úgy érzékeltem, hogy olyan, mint az autó fényszórójától elvakított szarvas. A szeme tágra nyílt, az arckifejezése olyan volt, mint azé, aki tilosban jár.

Elindultam felé, és a fülembe csengtek a presbiterek figyelmeztetései, akik szerint napközben kockázatos nyitva tartani a templomot. Szerintük ez felszólítás a hajléktalanok és a vandálok számára. A vitában én győztem, de most felmerült bennem, hogy vajon jól döntöttem-e.

Közelebbről láttam, hogy a nő fiatal. A tekintete kerülte az enyémet, és ez is gyanút ébresztett bennem.

– Segíthetek önnek? – kérdeztem. – Drew Douglas vagyok, az itteni lelkész.

– Lelkész? – ismételte meg a szót a nő, mintha először hallotta volna ezt a kifejezést.

– Mit tehetek önért? – kérdeztem, és igyekeztem elrejteni a fenntartásaimat. Egy kis bőrönd állt a nő mellett, amit furcsának találtam. Nem látszott turistának, és a templom, bár Seattle egyik legrégibb temploma volt, különben sem számított a város idegenforgalmi nevezetességei közé.

A nő nagyot nyelt, és halványan rám mosolygott.

– Már éppen indultam. Ne aggódjon, nem fogok zavarni.

A nő láthatóan bátornak akart mutatkozni, merészen nézett rám.

– Nem azért vagyok itt, hogy távozásra bírjam.

Kitartó pillantása kihívást jelentett számomra. Mintha azt mondta volna, nem hiszi, hogy szívesen látom a templomban.

– Segítségre van szüksége?

A nő pislogott, mintha meglepte volna a kérdés.

– Nem… Nincs szükségem semmire.

Megint borotvaéles, metsző hangon szólalt meg, merev testtartással. Lehet, hogy mást akart elhitetni velem, de tudtam, hogy hazudik. Igyekezett közömbösnek tűnni, de a szeméből kiolvastam a kétségbeesést. Ennek a nőnek segítségre volt szüksége, de a büszkesége megakadályozta abban, hogy kimondja.

– Megmondaná, miért van itt?

– Ó… nem, nos, igen… – Dadogott, mint aki nem is tudja, hogyan fogjon bele. – A busz itt tett le, éppen a templom előtt.

– A busz… – ismételtem, de nem voltam képes követni a gondolatmenetét.

A nő felemelte a fejét, és egyenesen a szemembe nézett.

– Ma hajnalban bocsátottak el a börtönből. – És mintha meg akarta volna előlegezni, hogy kihajítom, fogta a bőröndjét, és elindult a kapu felé.

Évekkel ezelőtt végeztem lelkészi munkát börtönben, de mindig csak férfiakkal volt dolgom.

– Kérem, ne menjen el! – mutattam a padok felé. – Bizonyára megvolt az oka, hogy bejött a templomba. Beszélgessünk!

A nő habozott, mintha ez lett volna az utolsó dolog, amit várt tőlem.

– Ez sokáig fog tartani? – kérdezte, a hangjában ugyanazzal a nyers, bizonytalan éllel.

– Egyáltalán nem.

Megvonta a vállát, mintha szívességet tenne nekem, és leült a mellettem levő padba. Nem tudtam, hol kezdjem, arra vártam, hogy majd a nő beszél. Türelmes voltam, tudtam, ha eleget várok, el fogja mesélni a történetét.

– Tudnia kell, hogy elítélt vagyok.

Megvontam a vállam.

– Biztosan nem gyalogos közlekedési szabályok megszegése miatt tették rács mögé – mondtam, mintegy félresöpörve a szavait. Igyekeztem bátorítani, és rámosolyogtam. – Van hol laknia?

Összerándult, megrázta a fejét.

– Még nincs.

– És mi van a munkával?

Ez alkalommal több időre volt szüksége a válaszoláshoz.

– Nincs. – Előregörnyedt, majd hirtelen kiegyenesedett.

Nagyon egyszerű lett volna, ha minden jót kívánok neki, és hagyom elmenni. Nem számított semmilyen segítségre, és láthatóan nem szívesen válaszolt a kérdéseimre. Még egy elveszett lélek, amely betévedt a templomajtón. Nem tudok sokat tenni érte, a templomom mellett nem működött menedékszálló, és az én lehetőségeim korlátozottak voltak. A legjobb az lett volna, ha felkínálom, hogy imádkozzunk együtt, és utána útjára engedem. Már nyitottam a szám, hogy így tegyek, de rájöttem, hogy nem megy. Bár tudtam, hogy a presbiterek helyteleníteni fogják, de nem voltam képes figyelmen kívül hagyni egy szükségben szenvedőt.

– Jöjjön velem!

A nő felkapta a fejét, mintha arra gyanakodna, hogy sötét szándékaim vannak.

– Hová visz engem? – kérdezte.

– Van néhány ismerősöm, akik talán tudnak segíteni.

Felállt, pislogott, aztán gyorsan visszaült. A kezét a szívére tette, nagy levegőt vett, és elsápadt.

– Kisasszony!

– Sajnálom, jól vagyok, csak hirtelen megszédültem.

Megszédült?

– És mikor evett utoljára?

– Tegnap.

– Nem adnak enni a börtönben? – Ostoba kérdés volt, mert tudtam, hogy adnak.

– Nem voltam éhes.

Még őszintébb válasz lett volna, ha azt mondja, hogy túlságosan izgatott volt a szabadulás miatt, és nem volt képes enni.

– Nem csoda, ha szédül. – Volt egy kis konyhafülkénk a templom irodájában, de ott nem sok élelmet tartottunk, leszámítva néhány szendvicset. – Az irodában meg tudom kínálni szendviccsel. – Azt nem említettem meg, hogy a saját ebédemet ajánlottam fel neki.

– Nincs szükségem semmire.

A nő büszkesége egyfajta védekezés volt.

– Kérem, nem szeretném megbántani Mary Lout. – Ekkor zavartan nézett rám, úgyhogy megmagyaráztam. – Ő hoz ide szendvicseket. Elkészíti az ebédemet, és mindig gondoskodik némi repetáról.

– Ő a felesége vagy valakije?

– Nem, ő a titkárnőm. A feleségem néhány évvel ezelőtt meghalt. Mary Lou azzal, hogy elkészíti az ebédemet, meggyőződik arról is, hogy kellően hosszú szünetet tartok, és eszem. Mindkettőnknek szívességet tenne.

– Hát, rendben van.

Jól megfontolta az ajánlatomat. Kétlem, hogy bárki is rá tudná kényszeríteni erre a nőre az akaratát.

Elindultam a templomhajóban, arra számítottam, hogy majd követ. Az oldalajtón mentünk be az irodámba.

Mary Lou felemelte a tekintetét a számítógép képernyőjéről, és automatikusan az engem kísérő fiatal nőre nézett.

– Mary Lou, ismerd meg… – Haboztam, amikor rájöttem, hogy meg sem kérdeztem a nő nevét.

– Shay – segített ki a jövevény. – Shay Benson.

– Üdvözlöm, Shay! – mondta Mary Lou, és a szempillája sem rebbent.

– A templomban találkoztam Shayjel. Bekísérné a konyhába, mialatt elintézek pár telefont? – kértem.

– Persze.

Mary Lou felállt az íróasztaltól, és elindult a keskeny folyosón, én pedig bementem az irodámba.

– És, Mary Lou – kiáltottam utána –, kérem, vegye elő a szendvicseket! Shay velem fog ebédelni.

Mary Lou habozás nélkül rábólintott. Shayre pillantott.

– Szíveskedjen erre jönni!

Mary Lou igazi kincs volt. Az a tény, hogy ilyen könnyen elfogadta, hogy lemondok az ebédemről, még nagyobbá tette őt a szememben.

Bezártam magam mögött az irodám ajtaját, leültem az asztalomhoz, és fogtam a telefont. Ahol Shay a legtöbb segítséget kaphatná, a Remény Központ volt, amelyet a városban működő evangéliumi misszió egyik ügynöksége tartott fenn. Szigorú feltételeket szabtak, ami azt jelentette, hogy Shaynek különböző vizsgákon és drogteszten is át kell esnie.

Az önkéntes hölgyek a templomból havonta egyszer vacsorát adtak a központ lakóinak, és már évek óta ismertem az igazgatót, Kevin Forestert. Már nem is emlékszem, mikor beszéltünk utoljára. Nos, ezen most változtatni kell. Katie halála óta annyi minden kicsúszott a kezem közül, sok barátság is.

Perceken belül kapcsolták Kevint.

– Helló, Kevin, Drew Douglas vagyok! – köszöntöttem.

– Helló, Drew! – Kevin hangjából kicsengett az őszinte öröm, hogy hall felőlem. – Hogy vagy, haver?

– Jobban – túloztam el az igazságot. – Szívességet szeretnék kérni tőled.

– Miről van szó?

– Ma reggel egy elveszett lélekre bukkantam a templomomban. – És utána elmondtam mindazt, amit megtudtam Shaytől.

Kevin figyelmesen hallgatott, aztán megkérdezte:

– Nem tudod, volt dolga a kábítószerekkel?

Már évek óta nem teljesítettem utcai szolgálatot, de biztos voltam benne, hogy felismertem volna a tüneteket.

– A nőt elnézve nem valószínű, de nem lehetünk biztosak benne.

– Alkohol?

– Jelenleg úgy tűnik, rendben van. Ez ügyben is nehéz megmondani, de ahogy mondtam, tisztának látszik.

Kevin habozott.

– Valamilyen bűncselekmény miatt ítélték el?

– Igen. De én nem kérdeztem, hogy miről volt szó, ő pedig nem nyilatkozott.

– Ezt persze könnyű kideríteni. Utána kell csak nézni.

Én is kíváncsi voltam, de arra vártam, hogy Shay majd önként megosztja velem a történetét.

– Megmondtad neki, hogy ez egyéves program? – Kevin kérdése megszakította a gondolataimat.

– Nem akartam reményt ébreszteni benne, amíg nem tudom meg, hogy van-e szabad ágyad.

Kevin sóhajtott.

– Ha fél órával ezelőtt hívtál volna, el kellett volna utasítanom téged. Itt ragaszkodunk a zéró toleranciához, és az egyik bentlakó szobájában metamfetamint találtunk.

Ez az egybeesés igazán megérintett. Akkor nyílik meg egy ajtó, amikor szükség van rá.

– Odavihetem egy beszélgetésre?

– Nem garantálom a felvételt.

Ezt nem volt szükséges mondania.

– Értettem. Én nem vagyok érintett az ügyben. – Fontos volt, hogy Kevin megértse, nem veszem a szívemre az esetleges elutasítást. Shayen múlik, hogy felveszik-e a központba, és hogy hajlandó-e részt venni egy egyéves, hét napon át napi huszonnégy órás életvezetési programban. – Ha ő beleegyezik, remek. Ha nem akkor én megtettem, amit tudtam.

– Helyes – felelte Kevin. – Hozd ide délután, és az embereim előkészítik a felmérést. Ha be is fogadjuk, a felvételhez pár napra mindenképp szükség lesz.

Nem voltam biztos benne, hogy Shaynek van hol aludnia, és ezt meg is mondtam. Gyűlöletes volt a gondolat, hogy az utcára kerülhet.

– Majd elhelyezem egy menhelyen, amíg meg nem kapjuk a vizsgálatok eredményét – nyugtatott meg Kevin.

– Nagyra értékelem, bármit is teszel.

Kevin habozott.

– Ideje volt…

– Valóban – helyeseltem.

– Hogy vagy, haver?

– Jól.

– Drew – kezdte Kevin, és nem tágított. – Hogy vagy, őszintén?

Haboztam. Egykor nagyon közel álltunk egymáshoz Kevinnel. Együtt jártunk a szemináriumba, kosaraztunk, és vőfélyek voltunk egymás esküvőjén. De már nem is emlékszem, mikor beszéltünk utoljára.

– Üresnek érzem magam – ismertem be a kudarcom. – Üresnek.

– Ma délután te fogod elkísérni ide ezt a nőt?

– Igen.

– Akkor tedd szabaddá magad utána.

– Nem tehetem – tiltakoztam. – Vannak találkozóim, és jön a villanyszerelő is…

– Nincs kifogás, mondj le mindent.

– Kevin…

– Töröld a programjaidat.

Vitatkozni szerettem volna vele. Egy hete várok a villanyszerelőre, és ki tudja, mikor fog új időpontot adni. És a másik találkozó is fontos lenne. Alex Turnbullról van szó, az egyik presbiterről, aki a költségvetést szerette volna újra átnézni. A hívők elmaradása mellett jelentősen csökkentek az adományok. Módosítani kell a költségvetést.

Bár szívesen lemondtam volna a programjaimat. Már beszüntettük a havi hírlevelünket, amit postán szoktunk szétküldeni. De a gyülekezet jó része idősekből állt, és nem sokan értenek a számítógéphez. Így aztán amikor e-mailben küldtük szét a hírlevelet, az gondokat okozott. Csökkentettük a postai költségeket, és visszavettük a templom fűtését is. Szinte zsongott a fejem a rám váró nehéz döntésektől.

Őszintén, semminek sem örülnék jobban, mint ha elkerülhetném az Alexszel való találkozást, és ha nem kellene foglalkoznom a templom pénzügyeivel. Felelősséggel tartoztam azonban, amelyek némelyike súlyosan nehezedett a vállamra.

– Mire gondolsz? – kérdeztem, mielőtt vitatkozni kezdtem volna.

– Kosárlabda – mondta Kevin.

A szó ott függött köztünk a levegőben. Bizonyára tréfál. Szerencsére Kevin nem láthatta, amint az ég felé fordítottam a tekintetemet.

– Nem törölhetem ezeket a találkozókat, csak hogy futkossunk a kosárlabdapályán.

– De igen, megteheted. Tekintsd ezt énidőnek. Ha elismered, ha nem, szükséged van rá. Nem vagyok hajlandó a kifogásaidat hallgatni. Vagy jössz, vagy én magam megyek érted.

– Évek óta nem kosaraztam. – Utoljára, mielőtt Katie rákos lett. De már előtte sem. Évek óta nem. Berozsdásodtam, nem voltam formában. Kevin jót mulathat rajtam. Az életem csak a templom és a család körül forgott. Az, amit Kevin énidőnek nevez, már emberemlékezet óta nem szerepelt a feladataim között.

– Hallasz? – kérdezte Kevin. – Megmondtam, semmilyen ellenérvet nem fogadok el.

Felsóhajtottam, elfogadtam a vereséget. Ismertem a hanghordozását, és tudtam, hogy nem zárható ki, hogy valóban eljön értem, és elcipel, mint egy elcsavargott kamaszt.

Én Shay nevében telefonáltam, reméltem, Kevin tud majd rajta segíteni. Nem számítottam másra, csak egy rövid telefonbeszélgetésre. És most itt van ez…

Amennyire átláttam, Kevin volt a válasz Shay imájára.

És ami azt illeti, az enyémre is.

HARMADIK FEJEZET
Shay

Nem tudtam, mit is gondoljak, amikor Douglas tiszteletes beszélt nekem a Remény Központról. Tekintettel korlátozott lehetőségeimre, beleegyeztem, hogy vele megyek, de nem fűztem túl sok reményt a dologhoz. Miért is tettem volna?

Amikor megérkeztünk, azt hittem, az épület egy szálloda. Úgy képzeltem, hogy a központ a korábban ismert lepusztult menhelyekre fog hasonlítani. Azokban szorosan a fal mellett sorakoztak a fekhelyek, és az emberek kora reggeltől sorban álltak, hogy időben ott legyenek, és jusson nekik meleg étel és ágy. Ez a modern, magas épület nem ilyen volt.

– Tiszteletes úr… – Bizonytalanul álltam, nem tudtam, jó helyen vagyunk-e. – Ez az? Ez a Remény Központ? – Tiszteletesnek szólítottam, de Drew-ként gondoltam rá. Úgy mutatkozott be nekem, és ez a név maradt meg a fejemben.

– Valami baj van vele?

Megráztam a fejem, és próbáltam úrrá lenni a meglepettségemen. Mindketten csendben voltunk az út alatt, és arra gondoltam, hátha már meg is bánta, hogy hajlandó segíteni nekem. Nyugton maradtam, mert attól féltem, a csípős megjegyzéseimmel elronthatom ezt az esélyt.

Az épület mellett találtunk parkolót, és elindultunk a bejárat felé. Megláttam egy csoport óvodáskorú gyereket három felnőttel. A kicsik vidáman szökdécseltek, egymás kezét fogták. Meghökkentem mosolygó arcukat látva. Régóta nem hallottam gyereknevetést. Drew említette korábban, hogy a központ anyaotthonként is működik, és arra gondoltam, ezek a gyerekek is az ottaniak közül valók. Ami persze nem tűnt valószínűnek, hiszem olyan boldognak látszottak.

Csak úgy ragyogtak.

Olyan régen nem éreztem örömet, igazi örömet, hogy annak a látványa olyan volt, mintha arcul csaptak volna. Nem fájdalmas volt, inkább csak egy ébresztő. Attól a perctől kezdve, hogy elveszítettem az édesanyámat, eltűnt az életemből minden otthonosság és szeretet.

Az épületben egy recepciós üdvözölt bennünket, mintha egy hotelbe jelentkeztünk volna be. Persze nem kaptunk szobakulcsokat. Aláírtunk egy listát, és kitűzőket kaptunk, amelyek látogatóként azonosítottak bennünket. Gyanakodva néztem körül, nem tudtam, mire számítsak. Az előcsarnok egyik sarkában egy feldíszített karácsonyfa állt, alatta ajándékcsomagokat halmoztak fel.

A szívem úgy vert, mintha emelkedőn futottam volna, és tudtam is az okát. Utaltam arra, hogy a múltban követtem el tévedéseket, de nem említettem meg, hogy milyeneket. Drew nem a gyóntatóm volt, és nem szerettem volna kiteregetni előtte a dolgaimat. Ami azt illeti, senki más előtt sem.

Nem voltam büszke a kapcsolataimra, különösen nem a kamaszkoriakra. Részben azért loptam pénzt Caden számára, mert rossz volt a lelkiismeretem. Az öcsém miattam lett kábítószerfüggő.

Én mutattam be őt Shooternek.

Shooter egy időben a barátom volt. Egy idősebb rosszfiú, aki megkedvelt engem. Addig senki sem mondta nekem, hogy csinos vagyok, senki sem gondolta, hogy különleges lennék. Shooter annak látott, vagy legalábbis azt mondta. Csak később tudtam meg, hogyan szerezte a nevét. Nem sok időbe tellett, mire felfedeztem, hogy ő apám fiatalabb kiadása, csak ő az alkohol helyett metamfetamint és cracket használt. Ha bedrogozott, erőszakos volt. Csak akkor tudtam megszabadulni tőle végleg, amikor letartóztatták. Ez volt az egyetlen lehetőségem, megragadtam mindkét kezemmel, és megmenekültem tőle.

Shooternek nem tetszett, hogy iskolába jártam, ezért otthagytam a sulit az utolsó évben, hogy vele lehessek. Amikor börtönbe került, az volt az első dolgom, hogy letegyem az érettségit. Egy tanácsadó és a bizonyítvány segítségével olyan munkát kerestem, amiből el tudom tartani magam, hogy megszabadulhassak attól az élettől, amelytől olyan kétségbeesetten szerettem volna elmenekülni. A banki állás olyan lehetőség volt, amiről korábban álmodni sem mertem. És elszalasztottam ezt a lehetőséget.

Talán igaz sem volt.

Azok után senki sem akart újabb lehetőséget adni nekem, és ezt nem is vethettem a szemükre. Ami történt, megtörtént. Nem is gondolhatok rá. Elizabeth, akivel a börtönből leveleztem, egyszer azzal nyugtatott, hogy még sok lehetőség fog nyílni előttem. Nem hittem neki. És most itt voltam, egy váratlan lépés előtt. Jól tudtam, hogy az eddigi életutam sok kívánnivalót hagy maga után, és féltem, hogy ezt a lehetőséget is eljátszom.

Drew-val hellyel kínáltak minket. Leültem a szék legszélére, a szívem olyan hangosan vert, hogy attól féltem, Drew meghallja, és szóvá teszi.

A férfi rám nézett és biztatóan mosolygott.

– Jól érzi magát?

– Hát persze! – csattantam fel, mintha sértett volna a kérdés. Mindig is nagyon könnyen hazudtam. Nem tudom, le tudok-e erről szokni valaha is. Lehetséges ez egyáltalán?

Perceken belül egy férfi és egy nő közeledett felénk.

Jöttükre Drew felemelkedett a székről. A férfi Drew-ra vigyorgott, és olyan melegen ráztak kezet, mintha testvérek lettek volna.

– Shay – szólt hozzám Drew. – Ő itt Kevin Forester, a központ igazgatója.

A szemébe néztem, és bólintottam.

– Ő pedig Lilly Palmer. Ő végzi el a felmérést – szólt hozzám Kevin.

Lilly végigmért, és nem tűnt elégedettnek.

Átlátott rajtam. Nos, tehát ez következik. Rendben van, állok elébe, bármit is fog mondani. Az a kevés remény, ami eddig élt bennem, gyorsan elpárolgott. Bármilyen ostobán hangzik is, szerettem volna megfogni Drew kezét. A gondolat megdöbbentett. Nem vagyok én olyan gyáva… Tudok magamról gondoskodni. Tizenéves korom óta ezt csinálom. Nincs szükségem sem rá, sem senki másra.

Különben is, alig ismerem ezt az embert. Nem számítok neki. Gyakorlatilag nem számítok senkinek.

Drew, mintha csak olvasott volna a gondolataimban, kedvesen rám mosolygott, és megveregette a vállamat.

– Minden rendben lesz.

– Legyen szíves velem jönni – mondta Lilly, és nem volt melegség a hangjában. Ez a nő rideg volt.

Kihúztam a hátam, összeszedtem magam, és elindultam utána. Pár lépést tettem csak meg, majd hátrafordultam, Kevin és Drew elmélyülten beszélgetett. Nem tudom, miért tettem, hiszen nem szorultam a férfi bátorítására. Nagy zavaromra, Drew megérezhette a tekintetemet, felnézett, és bólintott, mintha azt üzente volna, hogy nincs miért aggódnom.

Rendben van.

Lilly bevezetett egy kis szobába, intett, hogy üljek le. Ő az asztal másik oldalán foglalt helyet, a kezét az asztallapra tette, és végigmért.

– Amint tudja, a nevem Lilly – mondta. – Fel kell tennem néhány kérdést magának.

– Rajta! – Feszült voltam, de igyekeztem kedvesnek látszani.

– Őszinteséget várok el magától, Shay. Ha rájövök, hogy hazudik, automatikusan kizárja magát a programból.

– Nem vagyok hazudós – védekeztem, és ez már önmagában is hazugság volt.

Lilly elmosolyodott, mint aki már ismeri az összes hazugságot, amit valaha is kimondtam. Lazán hátradőlt a székében, és egyenesen a szemembe nézett.

– Azt hiszem, tudnia kell, hogy valamikor én is ott ültem, abban a székben, tele önbizalommal, kivagyisággal. Az életem ezzel szemben egy katyvasz volt. Kábítószer, alkohol és rossz férfiak. Óránként százzal robogtam az önpusztítás útján. Most már öt éve józan és tiszta vagyok. Ha hat évvel ezelőtt valaki azt mondja nekem, hogy ilyesmi lehetséges, az arcába nevettem volna.

Lillytől a legkevésbé egy ilyen vallomásra számítottam.

– Shay, most esélye van arra, hogy változtasson. Mondhatnám, hogy ez a legnagyobb lehetősége. Mi azért vagyunk itt, hogy segítsünk a megvalósításban, de magán múlik, hogy mihez kezd a jövőben. Egyedül csak magán. Ha el akar érni valamit, akkor tennie kell azért, hogy meg is történjen. Azt hiheti, elég okos, hogy átverjen engem, de ezt gondolja meg. Ha azt hiszi, cseles, nos, én még cselesebb vagyok. Nem fog tudni átverni, tehát ne is fáradjon, ne próbálkozzon ezzel. Mindegy, hogy került ide, most már itt van a központban, és választania kell. Alaposan gondolja át. Elhagyja-e az önpusztítás ösvényét, vagy megmarad rajta. Nos, mi legyen?

A nő szavai kemények voltak, és szinte felnyársalt a tekintetével. A nő várt, és én nagyokat nyeltem. Mintha a gondolataimban olvasott volna. Nehezemre esett elismerni, hogy szükségem van erre a programra, hogy akarom ezt a programot. Amihez csak kezdtem eddig az életben, csaknem mindennel kudarcot vallottam. Csúfos kudarcot. Semmi sem garantálta, hogy ez a próbálkozás máshogyan végződik.

Úgy tűnt, képtelen vagyok kimondani a szavakat.

– Ezt akarom.

– Ezt jó hallani. Jó kezdés. A nők, akik belépnek ezen az ajtón, jobb életre vágynak. Én azért vagyok itt, hogy megmondjam: ez nem lesz könnyű. Százszor is el akar majd menekülni innen, de ha elmegy, oda kerül vissza, ahonnan elindult. Csak magán múlik, Shay, hogy elérje a céljait. Ezt senki más nem teheti meg maga helyett. Ez azt jelenti, hogy le kell bontani a falakat, meg kell bízni másokban, fel kell tárni a múltját, az igazság útját kell járnia, és, kedves barátnőm, ez bizony védtelenné teszi.

A nő várt, talán arra, hogy elmondjam, mennyire hálás vagyok. Ehelyett az első dolgot mondtam ki, ami az eszembe jutott.

– Én nem vagyok a maga barátnője.

Lilly vigyorgott.

– Még nem derült ki, de minden bizonnyal én vagyok a legjobb barátja, akije az életben valaha is volt. És most hajlandó válaszolni a kérdésekre?

Nem mertem hangosan kimondani, de el voltam szánva, hogy Lilly sohasem lesz a barátnőm. Csak pár perce ismertem, és máris nem kedveltem. Nyers és érzéketlen volt, és a börtönőr nők némelyikére hasonlított. Álszent boszorkák.

Lilly a számítógép képernyője felé fordult, ujjai a klaviatúrán. Kérdéseket tett fel, és beírta a válaszaimat. Őszinteséget akart, és meg is kapta. Nem titkoltam el semmit sem. Mire befejeztük, többet tudott a családi hátteremről, mint bárki más a világon, rajtam és az öcsémen kívül.

Shooterről is beszéltem neki, és arról, hogy életfogytiglanra ítélték. Ezért különösen hálás voltam, bár ezt nem említettem meg.

A kérdések után vér- és vizeletvizsgálat következett.

– Ugye tudja, hogy ma hajnalban engedtek ki a börtönből? Nem valószínű, hogy volt alkalmam bármit is illegálisan vásárolni.

Lilly nevetett.

– Ha valaki alkoholt vagy drogot akar, megtalálja a börtön falain belül és kívül is. Nem számít, ha a kapunk előtt lépett is le a buszról, és egyenesen besétált ide, a vizsgálatokat akkor is elvégezzük.

– Rendben. – Végül is is igaza volt. A börtönben éppúgy hozzá lehetett jutni kábítószerekhez, mint az utcán.

Amikor leadtam a vizeletmintát, Lilly megszólalt:

– Volna kérdése hozzám?

– Mennyi ideig tart ez a program?

A fejét ingatta.

– Még fel sem vették, és máris azon töpreng, milyen hamar hagyhatná el a központot? Ez nem jó jel, testvérem.

A barátnőből időközben testvérré lettem. Nem tudtam, jelent-e ez valamit.

– Tizenkét hónapig – mondta Lilly, mielőtt megszólalhattam volna.

– És utána? Mi történik velem, ha teljesítem a programot? – Nem voltam biztos benne, hogy ez a megfelelő kifejezés, de ez tűnt a legjobbnak. Egy év hosszú idő, nem mintha lett volna bármi más tervem.

Az alapján, amit eddig hallottam, bármikor szabadon távozhatok innen. A program különféle tanfolyamokból, mentori tanácsadásból és gyakorlati feladatokból állt. Mindenkinek megvolt a feladata abban, hogy a központ gördülékenyen működhessen.

– Ha minden jól megy, amikor elhagyja a központot, lesz munkája, és találunk megoldást a lakhatására is.

Úgy éreztem, valami halvány remény ver bennem gyökeret és kezd kicsírázni, de ezt azonnal eltiportam. Olyan valaki számára, mint én, veszedelmes volt a remény. Fájdalomhoz és csalódáshoz vezetett.

– Képes leszek eltartani magam?

– Magán múlik, barátom.

Tehát már nem voltam a testvére. Máris visszaminősített.

Lilly átvitt az épület egy másik részébe. Bekopogott, mielőtt beléptünk volna egy kis szobába. Egy ötvenes évei elején járó nő a belépésünkkor felnézett az íróasztalától.

– Brenda, bemutatom Shay Bensont. Shay, ő Brenda Jordan.

– Üdvözlöm, Shay! – Lillyétől eltérően Brenda mosolya meleg és barátságos volt.

Összeszorított szájjal felé bólintottam, nem volt kedvem bármit is mondani, hiszen már feltártam a belső titkaimat.

– Ha elfogadja, Brenda lesz a maga ügyintézője – magyarázta Lilly. – Ő fog magával dolgozni a programban. Ha képes lesz követni őt, ha a helyes úton marad, és megteszi azt, amit kell, akkor Brenda lesz az a személy, aki majd segíti az életben, amely e kapukon kívül zajlik. Ha problémája van, forduljon Brendához. Ha beszélgetni akar, és bizonyára akar is, akkor hozzám kell jönnie. Megértette?

– Igen. – Minden érzelem nélkül hangzott a válasz, bár nem voltam teljesen biztos abban, hogy mindent megértettem. Lilly mosolygott és bólintott.

Először láttam mosolyt a tanácsadóm arcán.

– Kiindulásnak nem rossz – mondta helyeslően.

Lilly otthagyott Brendával. Leültem az ügyintézőmnél, feleltem néhány kérdésére, amelyek közül párat már Lilly is feltett. Körülbelül harminc perce voltunk együtt, amikor megszólalt Brenda telefonja. Brenda felvette, és a szokásos üdvözések után rám tekintett.

– Adjon nekünk ötöt! – Csak ennyit mondott.

Ennek megfelelően öt perccel később felállt, és intett, hogy kövessem. Menet közben rápillantottam a faliórára, és meglepődve láttam, hogy már késő délután van. Repült az idő.

Brenda elvezetett a fogadóhelyiségbe, ahol leadtam a látogatókitűzőt. Amikor megfordultam, láttam, hogy Kevin Forester és Drew csatlakoztak hozzánk. Mindketten rövidnadrágban voltak, és törülköző lógott a nyakukban. Úgy festettek, mint akik épp lefutottak egy maratont.

Drew előrehajolt, a térdére támaszkodott, levegő után kapkodva.

– Ember, megölsz engem…

Kevin a hátára csapott.

– Találkozunk a jövő héten!

– Ugyan már, Kev, nekem…

– Találkozunk a jövő héten! – szakította félbe a másik férfi.

Drew, mint aki kifogyott az érvekből, vonakodva bólintott.

– A jövő héten.

– Ugyanakkor, mint ma.

– Értettem.

– Ha nem bukkansz fel, én megyek érted.

– Azt mondtam: értettem.

Még egy hátba verés, és Kevin annyit mondott:

– Rendben. – Aztán rám nézett. – A következő két éjszakára az egyik női menhelyen szereztem magának szállást – mondta.

Pislogtam, nem tudtam, ez azt jelenti-e, hogy befogadtak, vagy sem. Aztán eszembe jutott, hogy Lilly vagy Drew említette, hogy néhány napra szükség lesz, hogy egy bizottság kiértékelje a válaszaimat, és elkészüljenek a vér- és vizeletvizsgálat eredményei.

– Rendben.

– Én megyek vissza a templomba, letehetem magát a menhelynél – ajánlkozott Drew.

Egy bólintással elfogadtam a fuvart. Köszönetet is akartam mondani neki, de a szavak bennszorultak a torkomban.

A szívembe visszaköltözött a remény. Nem akartam bizakodni, még csak gondolni sem akartam rá. Amikor megérkeztem a központba, nem tudtam, mit gondoljak, különösen a Lillyvel való találkozás után. Most már élni akartam a lehetőséggel. Ahhoz elég okos voltam, hogy rájöjjek: egyedül mindezt nem volnék képes megtenni. Segítségre van szükségem.

Visszasétáltam Drew-val a parkolóig. Úriemberként kinyitotta nekem az anyósülés ajtaját. Csak akkor szólalt meg, amikor már bent ült a volánnál.

– Nos, úgy gondolja, a Remény Központ megfelel magának?

A központnak találó nevet adtak, de erről nem akartam beszélni. Megvontam a vállam.

– Készen állok, hogy megpróbáljam.

– Ez a beszéd. – Előrehajolt, beillesztette a kulcsot, és elindította a motort.

Csendben autóztunk a menhely felé.

– Magától fogom megtudni, hogy felvettek-e, vagy sem? – kérdeztem.

– Nem, Kevin vagy Lilly fogja keresni magát.

– Oké. – Hát ennyi. Valószínűleg soha többé nem fogom látni a tiszteletest, és ez rendben is van.

Újabb percekig hallgattunk. Egy piros lámpánál Drew megszólalt, és közben előrenézett.

– Úgy tűnik, a jövőben hetente egyszer elmegyek a központba.

– Ó! – Nem láttam világosan, hogy ez mit jelent. Talán így akarta tudatni velem, hogy közel lesz hozzám, és szemmel tud tartani. Nem is tudtam, mit gondoljak erről.

– Ellenőrizni fog engem? – kérdeztem egy kissé kihívóan, mintha ezt kívántam volna tőle a legkevésbé.

– Nem. Valószínűleg nem fogom többé látni magát.

– Jó, nem is lenne semmi értelme.

Rám nézett.

– De örömmel találkoznék magával, ha szeretné. – Őszintének tűnt a felajánlás.

Újra megvontam a vállam, mintha ez nem lett volna valami nagy dolog. Az az igazság, hogy örültem volna a találkozásnak, ha ő is akarta volna. Tudva, hogy a közelemben marad, és figyeli a fejlődésemet, arra ösztönöz majd, hogy jól dolgozzam.

– A templom havonta egyszer vacsorát szervez a központ lakóinak – mondta a következő piros lámpánál.

– Ezt maga csinálja?

– Nem személyesen. Ez az önkéntes hölgyek feladata. Majd mutatkozzon be nekik.

– Ó…

Nem mintha bármelyik hölgy szívesen találkozna velem.

– Linda Kincaid irányítja a programot. Nem lesz nehéz felismernie őt: vagy száznyolcvan centi magas, és sűrű őszes haja van.

– Így könnyű lesz azonosítanom. – Igyekeztem elrejteni a szarkazmusomat. Tudtam, hogy nem fogom felkeresni ezt a nőt.

– Ha bármire szüksége van, mondja el neki, és ő majd továbbítja nekem.

Erre nem fog sor kerülni.

Drew megállt a menhely előtt.

– Bent mondja meg az igazgatónak a nevét. A következő pár éjszakára van itt egy ágy a maga számára.

Elnéztem mellette, és párszor bólintottam.

– Köszönöm – suttogtam. Valahogy sikerült kimondanom ezt a szót.

– Örülök, hogy segíthetek – mondta a férfi.

Meglepetésemre Drew elfordította a fejét, mint aki nem akarja, hogy lássam az arckifejezését.

– Azt gondolhatja, Shay, hogy én segítettem magának, de meglepődne, ha tudná: maga válasz volt az imáimra.

Én? Válasz az imáira? Nagyon meglepődtem ahhoz, hogy bármit is mondhattam volna erre. Kiszálltam a kocsiból, és azon gondolkoztam, mit is akarhatott ezzel. Nem volt módom azonban rákérdezni, mert elhajtott, és ott maradtam az utcán a kis bőröndömmel.