Horváth Viktor

A Júdás-terv

— kurzusregény —
– részlet –

KALLIGRAM
2024

A hasznos észrevételekért köszönet a tesztolvasóimnak: Apró Katának, Bartók Lászlónak, Horváth Gábornak, Kerékgyártó Istvánnak, Krasztev Péternek és Tillmann Jozefnek. Külön köszönet Balogh Endrének.

Copyright © Horváth Viktor, 2024
ISBN 978 963 468 517 3

E történet hősei hasonlítanak korunk embereire, az események szintén ismerősek – ez nem véletlen. Vagy véletlen. Mindegy. Az érdekes az, ami nem hasonlít; ennek igazságát a narrátor garantálja – ez regény.

I.
A halál kapui

Műédenek

Húsz éven át élveztem a függőbetegséget. Nem, nem alkoholista vagyok, ha az lennék, akkor lennének barátaim, vagy legalább jó pajtásaim, másik részegesek, akikre számíthatok. És nem is heroinista vagyok, ha az lennék, elmerülhetnék a Mennyek gyönyöreit imitáló folyamatos álorgazmusban, míg vagy elpusztulok, vagy a mélypontról felállva keserves megtartóztatásban élhetném le a hátralévő éveket. Nem is kokainista vagyok, tehát nem vagyok médiasztár vagy nagy hatalmú politikus, akinek az idegein a drága fehér por molekuláinak szimfonikus zenekara harsogja a legyőzhetetlenség és a diadalmas aktivitás crescendóját; füvet vagy hasist sem szívok, hogy mosolyogva és bölcsen élvezhetném a Napkelet időtlen békéjét, és nem is dohányzom, hogy a józan kék füst érszűkítő nikotinja inspiráljon a nyugalmas alkotómunkában; kávét alig iszom, pedig túl alacsony a vérnyomásom; a kártyát nem szeretem, mert lusta vagyok ahhoz, hogy megfeszített memóriamunkával tartsam számon a kiment lapokat, hogy a lehető legnagyobb valószínűséggel ismerjem, amit az ellenfelek még a kezükben tartanak, és mert nem érdekel az a művészet, ahogy a többiek rezdüléseiből, akaratlan és tudattalan jelzéseiből, elejtett félszavaiból megállapítjuk a lapjaik erejét. Az LSD-től rettegek, amióta egy hajnalon szerelemtől pezsgő tüdővel és szívvel a mosdóba mentem, hogy arcot mossak, és a tükörben megláttam egy ősi növényóriás fertelmesen tekergőző gyökérrendszerét a homlokomon; a rulettről tudtam, hogy a statisztikai valószínűség szerint, minél többet játszom, annál többet vesztek. A nacionalizmus drogja ugyan megkísértett, mert éppúgy egy összetartó közösség részévé tesz, ahogy az alkohol vagy a focihuliganizmus, de nem tetszettek az uralmuk fenntartását hűvösen számítgató politikus hazafi-bűnözők. A munka sem volt elég jó kábítószer; talán akkor lehetett volna, ha földművelésből élhetnék; bár akkor talán nem is lett volna szükségem drogra.

A hit Istenben – igen, talán ez jó, azt hiszem, a hitben hihetünk. Vagy abban, amit ezzel a szóval rövidítünk: Isten. De ez így már nem hit, és így Isten már nem is elég jó drog a menekülésre.

Maradt a játék a monitoron. Játszom. A játékom számítógépes stratégiai játék, olyan játék, amely az időutazás mámorával repít el régi birodalmak korába, ahol a csatatereken százezrek életét teszem kockára, és a városaimban, falvaimban élő milliók sorsán javíthatok vagy ronthatok. Mert én döntök, és ha végül győzök, semmi jutalmat nem kapok érte – ahogy Isten sem kap jutalmat senkitől a történelemért –, ha pedig vesztek, nagyon fáj, de mindig, mindent újra kezdhetek – ahogy Isten is mindig, mindent újrakezdhet a maga játékával.

Játékfüggő vagyok. Vagy voltam, amíg meg nem talált az új drogom, ami leváltotta a számítógépes játékot – nem csak leváltotta, hanem messze felülmúlta izgalmakban, tétben, hatékonyságában és hatásaiban. Ennek a váltásnak a történetét fogom itt elmesélni.

Ezt még megírom, mielőtt Mindenhatóm örökkévalóságában megköszönöm a nekem adott kegyelmet.

Az első részben a második fejezet, amely a szükségtelen izgalmak elkerülésének könnyű játékára hív

Az életben nem történnek nagy dolgok. Hogyan lehet jól elhordozni ennek az unalmát? Hogyan lehet kibírni az élet jelentéktelenségének a terheit? Ne vegyük komolyan. Csak annyira, mint a játékainkat vagy az álmainkat. Hogyan is mehettek volna könnyű szívvel az őskeresztény vértanúk az oroszlánok elé az amfiteátrumokban, ha túl komolyan veszik az életüket, és nem számítanak rá, hogy amint a ragadozók széttépik őket, újrakezdhetik valami más korban, más földrészen vagy más rangban; esetleg véglegesen a végtelen gyönyör birodalmában, és az olyan megkönnyebbülés lesz, mint amikor ebben az életben felébredve rájövünk, hogy a borzalmakat csak álmodtuk.

Kezdődik a harmadik fejezet, amelyben a szerző megadván magát ártalmas szenvedélyének, saját akaratából elbeszéli akarata ellen való elbukásának történetét, a delejező boldogság megszerzésének fájdalmát

Emlékszem arra a napra, amikor a játékot megvettem. Jó régen volt, és persze nem az első esetem volt: az előtt is játszottam történelmi stratégiai játékokkal – ahogy teltek az évek mind kifinomultabbakkal –, de ez volt a legkifinomultabb, és az utolsó előtti abban a sorban, amely sornak az utolsó játéka már nem játék, mert a történetei itt történnek ebben a mi kinti világunkban. Vagy a mi világunk történik őbenne: ahogy tetszik. De most nézzük az elejétől.

Van egy szakbolt a belvárosi plázában, olyan bolt, ahol az ilyesmit árulják, abba a boltba gyakran bementem, hogy végignézzem az új termékeket, vagy nosztalgiázzak a korábban átélt szerelmeim emlékével. Volt, hogy egy-két évig nem gondoltam az efféle szerelmekre, de akkoriban mind gyakrabban előfordult. Kamaszkoromban, amikor este nem tudtam elaludni, nőket képzeltem az ágyamba, később a nők mellé befurakodtak a régmúlt korok színpompás és művészi rajzú térképein vezetett hadjáratok. Vagy, vagy. Akkoriban a térkép éppen kezdte legyőzni a nőket az éjszakában, aztán kiterjeszkedett a nappalra, és én mind jobban vágyódtam rá, hogy megszerezzem azt a legjobbat, mind gyakrabban mentem el abba a boltba, aztán egy délután feladtam, ránéztem az órára, háromnegyed hat volt; még odaérhetek zárásig, gondoltam. Odarohantam, és szerencsémre a bolt redőnyét még nem eresztették le. Bementem, levettem a polcról, és vittem a pulthoz.

– Jó napot.

– Jó napot kívánok.

– Ezt kérném.

– Elnézést, hat órakor zárunk. Szívesen látjuk holnap.

– Na de… Még nincs hat. Öt perc múlva lesz hat.

– Négy perc múlva.

– Még akkor sincs hat óra.

– Öt perccel a redőnyzárás előtt lezárjuk a kasszát.

– De csak ezt az egyet kérném, és egy pillanat alatt meglenne. A kis unokaöcsém születésnapi zsúrjára megyek, és ezt vinném neki ajándékba. Nagyon vágyik rá.

– De hát ezt a játékot? Ezt gyerekek nem szokták játszani.

– Koraérett kisgyerek. Szereti a történelmet, nagyon kedves tanár nénijük van, tudja, sok függ a tanártól, a gyerekek azt a tantárgyat szeretik, ahol a tanár…

– Elnézést, tessék visszajönni reggel. Most már bezártunk.

Az eladó értő szemmel nézett rám. Látott már ilyet. Olyan tekintet volt ez, amivel a kocsma tapasztalt pultosa nézi a reszkető alkoholistát, aki záráskor ront be, hogy megvegye, amit akar, mert ha nem kapja meg, nem tud aludni, és talán életben sem marad reggelig. A sajnálat és a lesajnálás keveredett abban a félmosolyban.

A belátás kora

A művilágba menekültem; ezt a világot szakemberek írták meg nekem. Más emberek, akik nem én vagyok. Egy titok beavatottjai, akiknek a tudásába éppúgy nem látunk bele, ahogy az ősi Egyiptomban a földtúró paraszt vagy a háztartási rabszolga nem látott bele a főpap szertartásainak mélységes jelentésébe és a szent iratok értelmébe.

Aprólékosan és korhűen kidolgozott grafikája a 18. század álmába menekített a jelenem elől. Ezt az álmot megtanultam ügyesen használni, de bármilyen ügyes is voltam vele, mégsem az enyém volt; nem a saját játékomat játszottam; nem voltam jobb, mint aki képtelen abbahagyni az okostelefonja nyomkodását, és miközben azt hiszi, hogy ő használja a telefont, a helyzet fordított: a telefon és a mögötte élő, informatikai algoritmusokból, emberekből és hiedelmekből kotyvasztott organizmus használja őt. A harmincas évek német fasisztája azt hitte, hogy a maga ura, de közben a párt és az eszme használta őt; Hitler is azt hitte, hogy használja az eszméit és a népét, de ő maga is áldozat volt. Talán jobb lett volna, ha inkább a kokain vagy Isten használ engem – akármire is. Bárcsak megírhatnám saját magam a saját játékprogramomat saját magamnak. És esetleg még másokkal is elhitetném, hogy azt kell játszaniuk: ezt gondoltam sokszor. De csak gyúrtam a készen kapottat, ezt a mű 18. századot.

Ez a franciák nagy százada, Európa nagy százada, az értelem illúziójának a kora, amikor kinyílt a tér, rejtélyessé vált az idő, és a művészetünknek távoli, ártatlan népek üzenték, hogy csodálni valóan tündökletesek vagytok ti ott, az óceánon túl, ahonnan jöttök, egyszersmind nyomorultak vagytok; felszikrázó és ellobbanó tűz a reménytelenül sötétlő mélységen.

A játékban azok voltak a birodalmak és országok, mint a 18. századi Európában, és a vallások is azok voltak: katolikusok a franciák, spanyolok, genovaiak, velenceiek, rómaiak, nápolyiak, szicíliaiak, máltaiak, osztrákok, bajorok, lengyelek, protestánsok az angolok, poroszok, hollandok, dánok, norvégok, svédek, hannoveriek és vesztfáliaiak; ortodoxok az oroszok, románok, görögök; muszlim az Oszmán Birodalom, a perzsák és az arab kalózállamok Marokkótól végig Észak-Afrikában; Magyarországon volt mindenféle vallás, és volt még Észak-Európában valami az ősi természetvallásokból is.

Ha több adót szedtem, alacsonyabb volt a népszaporulat, és hajlott a nép a lázadásra, ahogy igazából is, viszont, ha nagy volt a tartományi székhelyen a helyőrség, akkor mégis kisebb volt a hajlam a lázadásra, ahogy igazából is. Milyen szigorúak önmagukhoz az emberek. És milyen szigorú hozzájuk Isten.

Ha kevesebb adót szedtem, akkor több ember született, ahogy igazából, és hosszú távon pont a kevesebb adótól volt több a bevétel, ahogy igazából. A pénzből nagyobb műhelyeket, kikötőket, kormányzati és katonai épületeket, egyetemeket, katedrálisokat, nagyobb farmokat építhettem, persze csak akkor, ha közben az egyetemen jól összehangoltam az ipari, mezőgazdasági, katonai, haditengerészeti, filozófiai, államelméleti és társadalomtudományi kutatásokat. Ha nagy volt az egyetem, és sok benne a kutató, a nép rosszkedvű és makacs lett, mert a tudás elkedvetleníti az embereket és aláássa az uralkodók hatalmát; viszont ha a kutatásokat jól becsatornáztam a gazdaságba és a hadi gépezetbe; és ha ezt az egészet nem dúlta fel a szomszéd birodalom hadserege, akkor még több lett a pénzem; a pénzből katonaságot tartottam, minél nagyobbat és korszerűbbet, annál drágábbat, és ezzel a haddal én nyomtam el a népemet, dúltam fel a szomszéd birodalmat, és el is foglaltam a szomszédot, aztán az újabb szomszédot, és így tovább.

A térkép kiterjedt volt, és színes. Európa a nagy birodalmaival, királyságaival, apró fejedelemségeivel és álköztársaságaival; télen mellig érő hóban tapostak maguknak embernyi keskeny utakat a hannoveri fejedelemség városkáinak mesteremberei, szatócsai, szenátorai és poroszlói, nyáron keresztekbe rakták a gabonát a végtelen orosz síkságok muzsikjai a szántóföldeken a nagy kék ég alatt, portugál galeonok rakodtak teát, borsot és fahéjat Goa kikötőjében, igen, igen, mert váratlanul feltárultak a Föld messzi térségei, és onnan új kereskedelmi utakon, a kék vízre finoman rajzolt szaggatott vonalakon áramlott a messzi tengereken túli érintetlen világokból a sok furcsa gyümölcs, fűszer és gyermeki, fűszoknyás vademberekről szóló híradás, a gumi, tea és ópium; ez lenyűgözte a század művészetpártoló uralkodóit, ezért úgy döntöttek, engedik, hogy a hóbortos művészek szembesítsék a népet saját hitványságával, és engedik, hogy az adóbérlők, iparlovagok, tőzsdekufárok és firkászok, kalandorok és művészecskék olyan világot építsenek a tömegeknek, amely saját uralkodói hatalmukat ássa alá. A zsarnokok mámoros önfeláldozásának kora volt ez – a belátás kora. A 18. századi felvilágosult uralkodók hittek a józan észben, és képesek voltak olyan eszméket terjeszteni, amelyek megingatták az uralmukat, és olyan művészetet pártolni, amely nevetségessé teszi őket magukat. Nagy idők voltak.

A termem végtelen.
Ezt az eget bármi elöntheti;
vagy velem vagy nem vagy igen;
ahogy betölti, úgy üríti ki.

A nagy térképről lehívhattam a városaim pénzügyi, kereskedelmi, népjóléti adatait, ha pedig csatára került a sor, a program lezúmolt engem a tájba, amelynek a meteorológiai, növényzeti adottságai olyanok voltak, mint azon a vidéken a valóságban, és akkor abban a tájban sorakoztak a csapatok, a gyalogság, lovasság és tüzérség 18. századi csapattípusai, ütközet közben láttam az egyes alakulatok pillanatnyi erőnlétét, frissességét vagy fáradtságát, morálját és létszámát; ha akartam, számok és diagramok mutatták, hogy a katonák milyen pontosan lőnek, milyen gyorsan töltenek újra, mennyi a fegyvereik lőtávolsága, hogy állnak helyt a közelharcban. A tengeri csatákban a kor hajótípusai adtak le oldalsortüzet láncos golyókkal a kötélzetre, az árbócokra meg a vitorlázatra, kartáccsal a legénységre vagy tömör golyókkal a hajótestre. Óráról órára sokezer kis lény élete volt a kezemben, napról napra sok százezeré, a játékkal töltött évek alatt százmillióké, és mindez valódi volt, színes egyenruhákkal, rokokó divat szerint öltözött tudósokkal, parókás diplomatákkal, szépségtapaszos, nőies bérgyilkosokkal és filozófusokkal, elegáns kémekkel és ornátusba öltözött, rizsporos főpapokkal, akik gyújtó szellemű prédikációjukkal borították fel az ellenséges birodalom nyugalmát.

Mindez az én kezemben volt, isten voltam. De az is lehet, hogy az Isten. Terápiára is jártam egy időben.

Az ország, a hatalom és a dicsőség című fejezet, amelyben a szerző oly forrón áhítja népével közös, letűnt gyermekkorát, valamint az enyhet adó játék vigasztalását

Húsz évig küzdöttünk a nyugatért, aztán feladtuk, és inkább visszakértük az atyai diktátorunkat.

Húsz évig a nyugati jómódra vágytunk, de a nyugati morál nélkül. A nemzeti konzervatívok ezt bevallották maguknak, a liberálisok nem merték bevallani – ezért gyűlölték a nemzeti konzervatívokat, azok pedig viszontgyűlölték a liberálisokat.

Az átláthatatlan intézmények és a művészetet megtermékenyítő kettős beszéd kifinomultsága – ez hiányzott nekünk Kádár János halála után. Új atyát kerestünk, és végül megtaláltuk. Az új apánk pedig ezt az ajánlatot tette:

„Minden az enyém. Cserében ti gyermekek maradhattok, és nem kell felelősséget vállalnotok. Más lesz a hibás. A rajongóimnak a nyugat, a gyűlölőimnek én. Nem bánom, ha ellenkeztek, csak közösen játsszuk el a négyévenkénti választást. Együtt kettévágjuk az országot, hogy gyűlölhessetek. Akinek nincs gazdája, magára vessen.”

Elég jó ajánlat volt, elfogadtuk.

A mozdulat

Mára mégis egyesült a két ellenséges tábor: a nacionalista kormánypártiak és a liberális értelmiség, egy immár közös, nagy célért. Hiszen egy országban nőttünk fel, ugyanolyan családokban és iskolákban nevelkedtünk, a lelkünk egy volt: gyűlöltünk – és mindannyian a mást élünk, mint amit mondunk játékok művészei voltunk.

Ehhez a nagy egyesítéshez csak a kapcsolót kellett legyártani; és az nem volt könnyű. Fájt is.

A következő fejezet, amelyben a szerző saját akaratából elmeséli a delejező boldogság elveszítésének fájdalmát

Amikor a lelkem odabent volt a játékban, elfelejtettem, hogy a testem idekint van az egyre inkább bemerevedő izomzatával, a tiltakozó ízületekkel, dehidrálódó sejtekkel, összeomló idegrendszerrel és kialvatlanságtól száraz szemekkel. Ki akartam kapcsolni. De hiszen sok száz munkaórám volt a birodalmam felépítésében, véres csaták, gondos számításokkal, körültekintően befektetett pénz, tudományos kutatás és pezsgés, mese, élet és valóság. Mi más lenne az, aminek rettegünk az elhagyásától? A sok ezer óra alatt kifinomult arányérzék és mérlegelési képesség. Hogyan lehet ezt kikapcsolni.

Amikor a szerveim tiltakozása nagyobb fájdalmat okozott, mint amekkora megkönnyebbülést a narkózis adott, mindig abbahagytam. Aztán mégis folytattam, mert idekint is nagyon rossz volt, nem bírtam elviselni, vissza kellett mennem. Viszont ettől még rosszabb lett. Mégis csak ki kellett jönnöm. De akkor itt volt velem a bűntudat az elveszett időért, Isten ajándékának, a szervezetemnek a rongálásáért, az el nem végzett feladatokért, és a bűntudat elől mégis vissza kellett mennem a játékba, de hiába mentem vissza. Hiába kapcsoljuk be újra meg újra a zárlatos porszívót, ha egyszer a zárlat lecsapta a biztosítékot. Ha újra és újra erővel visszakapcsoljuk a biztosítékot, a zárlat újra és újra le fogja csapni, ha pedig partvisnyéllel támasztjuk fel a biztosíték pöckét, leégnek vezetékek a falban.

Amikor negyvenórányi folyamatos világuralom, bukás és újrakezdés után nem volt partvisnyelem a szemhéjaim kitámasztásához, az asztalra bukott a fejem, aztán leestem a székről; feltápászkodtam, hogy visszakéretőzzek ebbe a 21. századi képzelgésbe, a valóságba, ahol autók futkosnak, telefonok pittyegnek, emberek beszélgetnek, kocsmákban koccintanak, utcazenészek játszanak, fizetési meghagyásokat küldenek a hivatalok.

Bármelyik napszakban is sikerült kikapcsolnom a gépet, és bármilyen roncs állapotban voltam addigra, olyankor nem voltam képes egyből elaludni. Vagy sétálni mentem, akár éjjel, akár nappal, vagy visszakapcsoltam a gépet, és politikusok beszédein szörnyülködtem, vagy a beszédeken szörnyülködő írásokat olvastam szörnyülködve – Isten bocsássa meg nekem, bármelyiket is csináltam –, aztán, bárhogyan is történt, imádkoztam a békémért.

Azon a napon

Elérkeztünk a történet kezdetéhez, eljött az a nap, amikor valami történt.

Nincs rettenetesebb mondat ennél: valami történt. Amikor valami történik, véget ér az idill, az időtlenség boldogsága, a történet előtti történettelenség, és megkezdődik a történet. Ádám és Éva Paradicsomkertjében nem történt semmi, amíg hűségesek voltak Istenhez, nem volt történet, nem volt idő. Nem tudjuk, hogy egyetlen napot töltöttek ebben a boldogságban, vagy millió éveket, de nincs is értelme ezen gondolkodnunk, mert nem volt még idő, ami értelmessé tenné a kérdést. Minden napjuk egyforma volt, és ha minden nap egyforma, akkor csak egy nap van; ha minden nap egyforma, akkor egymillió év történetét is ugyanaddig tart elmesélni, mint egyetlen napét, hiszen a napjaink egymás másolatai. A valami történt mondás hajít bennünket bele az időbe, ezzel a mondással kezdődik a történelem, és ezzel kezdődik az én történetem is. Azért néha még majd meg-megállunk utazás közben nézelődni; nem hagyjuk, hogy az őrült történet kénye-kedve szerint sodorjon bennünket a saját maga kioltása felé.

Azon a napon nem bírtam tovább. Ültem a monitor előtt, fájt a derekam, égett a szemem, éheztem, kiszáradtam, többször majdnem bevizeltem, mielőtt mégis sikerült kirohannom a vécére, és ott alig bírtam kivárni, hogy rohanhassak vissza a gép elé; játszottam tovább, és a fejem le-lebukott a kimerültségtől.

Mikor végül mégis kiléptem, megnéztem egy felvételt a miniszterelnökről, aztán gyűlölködve átváltottam egy oldalra, ahol szép fehérneműket viselő lányok addig nyalták egymás csiklóját, amíg elélveztek, remélhetőleg igazából – a kapkodó légzés, a nem imitálható, finom kis remegések alapján igazinak látszott –, meg fogom gyónni, gondoltam.

Aztán kitámolyogtam zuhanyozni, a forró víztől ellazulva lefeküdtem, és mielőtt elengedtem az ébrenlét ablakpárkányát, hogy meg-megránduló végtagokkal az alvás másvilágának sötét pázsitszőnyegére hulljak, 18. századi tengeri csaták fregattjainak sortüzei roppantak, a porosz totenkopf huszárok az osztrák sorgyalogság oldalába csapódó rohama dübörgött, és felhőkön függő hajóraj tűnt fel az egyenlítői passzátba dőlve negyedszélben, Bengália felől vagy Ternaté s Tidóre szigetéről, ahonnét kalmárok hozták a fűszert: a hajózási útvonalakon, a széles Indiai-óceánon, s irányt tartva a Déli-sark felé navigáltak a Jóreménység-fokáig az éjben.

Az ügynökök az Első állapotban

Odakint világosodott, lassan és nehezen forgolódtam, vissza-visszaesve a félálomba, teljes álomba, hánykolódtam a fenyegető reggelben, aztán csak ott voltak előttem.

Öltönyt viseltek, napszemüveget, és a telefonjukon babráltak. Szemlátomást összetartoztak, mint az amerikai akciófilmekben a párban dolgozó detektívek, vagy mint Munkár és Nakír, a muszlim túlvilág két egymástól elválaszthatatlan angyala, akik a temetőből a frissen elhantolt emberek lelkét a sír puha földjébe szúrt két kis lyukon át húzzák ki, hogy Allah elé vezessék. Persze én nem muszlim vagyok, és bár angyalok léteznek, valójában ezek ketten nem a muszlim angyalok voltak, de ennél jobb nem jutott eszembe a megjelenésük valószínűtlenségének érzékeltetésére.

A külsejük nem emlékeztetett sem a Jelenések könyve, sem az Ószövetség leírásaira; nem látomás voltak. Anyaguk volt, akárcsak nekem, a fejük körül nem volt sem dicsfény, sem másféle effekt, lélegeztek, és a kiélesedett érzékelésemmel hallottam az öltönyük anyagának surrogását, ahogy a zakó alja a nadrághoz ért, de még a cipőjük talpa alatt korcogó porszemeket is; aztán megszólaltak, beszéltek, vagy inkább énekeltek, és ettől kellemes puhaság áradt el bennem.

Nehéz elmagyarázni, talán a legjobb, ha azt mondom, hogy mikor meghallottam a hangjukat, úgy éreztem, mindent megbocsátottam magamnak. Megbocsátottam, hogy a barátaimnak kárt okoztam, hogy a nőimnek fájdalmat okoztam, hogy magamnak szenvedést okoztam, a szüleimnek és a tanáraimnak, hogy bűntudatra neveltek, és a gyóntatóatyámnak, hogy a bűnök alól feloldozott, az emberiségnek, hogy a bűnt feltalálta. Az orrcimpáim körüli területen kellemesen áradt be a levegő; mintha jó illatot éreznék, holott semmiféle konkrét illatot nem tudtam volna megnevezni. Aztán ez az érzés elindult lefelé, végig a levegő útjával, elárasztotta a mellkasomat, szétterjedt a hasüregemben és a végtagjaimban, végigbizsergett a bőrömön, és ez az édesség, ez az édes ígéret egyre erősödött, és ahogy egyre erősebb lett, úgy egyre kevésbé érdekeltek az előző napok szenvedései. Amúgy éppúgy ráláttam a bántó gondolatokra, de nem érdekeltek, nem kaptak üzemanyagot, nem volt mibe kapaszkodniuk, hanem csenevészen billegtek valahol messze alattam: a gyűlöletem a tolvaj politikai elit ellen, a sértettségem az egyház kapzsisága miatt, a bosszúság az állami tévé és rádió kisajátítása miatt, a korrupt ellenzék miatt és az önmaguknak hazudó papok miatt, az egész lakosság ostobasága miatt, és amiatt, hogy a magyar hazugságkultúrát ugyanúgy adják tovább a következő generációnak, ahogy ők kapták az előző generációtól. Eddig végtelen monológokban fogalmazódott meg bennem minden, ami ezek közül eszembe jutott, ezek a monológok falánk ragadozókként zabálták fel a gondolataimat, de most ezek a szörnyek apró bacilusokként reszkettek a boldog sejtjeim tengerében. Ilyesmit érezhetett Szent Pál, amikor a Damaszkusz felé vivő úton megjelent neki Jézus Krisztus: látott valami olyan szuper dolgot, ami után érdektelenné váltak számára az olyan kisstílű ügyek, mint a gyűlölet.

Érdekes könnyűség emelte a testemet, de közben az ágyamban maradtam. Az a lágyság emelt valami felé, és az a dolog várt rám; nem tudtam volna pontosan megmondani, hogy micsoda, nem is annyira várt, hanem jött felém az a valami, vagy inkább nem is volt fontos, hogy az jön-e, vagy én megyek felé, mert a mozgás viszonylagos lett, és az is mindegy volt, hogy az a dolog vár rám, vagy én várok arra a dologra, és hogy az a dolog micsoda, azt éppúgy nem tudtam, ahogy már magamról sem igazán tudtam, hogy micsoda, és hogy különbözöm-e egyáltalán attól a dologtól, ami felé haladok. Ebben a mozgásban átlátszó csomócskába gyűlt a fejem tetején a stratégiai játék története az igazi történelemmel és a lányok átlátszó melltartójában felsejlő mellbimbókkal összekeveredve a többi álom és félálom, majd ez az elmosódott kis csomag ruganyosan kibuggyant a koponyámból egy fénypászmában, és a helyére még több nyugalom áradt be az orrlyukaimon keresztül a levegővel, az angyalok hangjának édes illatával. Így szólt Nakír, a szigorúbb:

– Na, végre észrevett.
Mióta nem hisznek az Úrban,
ezek az emberek,
ezek azt képzelik, hogy Isten
majd rendes lesz velük, vagyis nem,
nem veszik észre, mennyire
sötétek, és hogy mindegyik
milyen nagyon hülye.
Aztán majd kinyiffannak, és
jön a meglepetés.
– Na de azért az Úr keze
is nyakig benne van –
felelte Munkár szelíden,
de azért komolyan.

Nakír megütközve nézett. Úgy elképedt, hogy lejjebb tolta a napszemüvegét, és fölötte bámult át a kollégájára.

– Mi az, hogy a keze nyakig?
– Azt mondom, hogy az Úr
maga se tudja, mit akar,
amikor belenyúl
ezekbe a lényekbe itt
ezen az égitesten;
hol is? Itt Budapesten.

Munkár nyilván nem értette meg, hogy a társa a nyelvi problémán akadt fenn; Nakír pedig egyre türelmetlenebb lett.

– De mért mondod, hogy a keze,
hogy nyakig benne van?
– Szabad akaratot adott
nekik, és ettől égnek áll,
égnek áll a hajam.
Ha lehetőség és tudat
találkozik, mi lesz?
Ahogy a bukott angyaloknál.
Az én bajom csak ez.
És ezt előre tudta jól az Úr;
mindent tud öntudatlanul.

Nakír most már kizökkent:

– Na, de hogy a keze nyakig?

– Mi bajod a kezével?

– A kezével semmi. Ha azt mondod, hogy benne van a keze, az rendben van.

– És? Nem azt mondtam?

– Azt mondtad, hogy nyakig.

– Igen, azt mondtam. És? Nem kell mindent szó szerint érteni, a keze és a nyaka jelképek. Tudod, stilisztika. Ettől még az Úr absztrakt és mindenható – mondta Munkár –; de a teremtményei kénytelenek szavakkal körültapogatni az ő mindenhatóságát. Ez a stilisztika.

– Stilisztika? – sziszegte Nakír. – Vagy azt mondod, hogy benne van a keze, vagy azt, hogy ő maga nyakig benne van, de azt nem mondhatod, hogy nyakig benne van a keze, te nagyon műveletlen, mert így olyan, mintha a kezének lenne nyaka. Miféle stilisztika ez a zagyvaság? Senkinek a kezének nincs nyaka, esetleg a kézfej alatt a csukló olyan, mintha nyaka lenne, de annak van külön neve: csukló.

– Mit akadékoskodsz folyton? Ez csak annyi, hogy a Mindenható mindent visz, és elviszi a balhét is.

– Na, de ez nem stilisztika, hanem képzavar.

Eközben többször is bele akartam szólni, de az angyalokból áradó illathullám mindig pont akkor fojtotta belém a szót, amikor belekezdtem volna. A legutóbbi mondaton azonban Munkár is elgondolkodott, egyenletesen rezgett körülötte a levegő, én pedig kihasználtam a másodpercnyi nyugalmat.

– Bocsássanak meg, kérem, én értek valamit a stilisztikához, és ha megengedik, hogy kifejtsem a véleményemet…

Úgy néztek rám, mint ahogy egy bacilust vizsgálnak a kutatók a mikroszkóp tárgylencséje alatt. A békesség áttetsző tava felkavarodott, gondok apró csomója gomolygott elő benne, mint amikor kevéske tejet öntünk a friss teába.

– Tehát, ha nem veszik tolakodásnak, véleményem szerint Nakír úrnak igaza van. Két metafora egymásba préselése valóban képzavarhoz vezet; holott külön-külön alkalmazva őket rendkívül szemléletes stíluseszközök lehetnek; ám összepárosítva komikus hatást kelthetnek, így a mondandónk a szándékaink ellenére lehet akár paródia, vagy akár keltheti a műveletlenség benyomását a hallgatóban, illetve…

Miközben ezeket mondtam, éreztem, hogy az előbbi boldogság el akar siklani, de szerencsére az egyik ügynök félbeszakított.

– Mi a foglalkozása ennek itt? – kérdezte Nakír a társát. Az keresgélt a telefonján.

– Valami pásztor, vagy micsoda, vagy író, vagy elbeszélő, vagy varázsló-színészmester, talán pap? Vagy jós? Nem tudom, itt az van, hogy a többi embernek szokott előadni különféle ügyeket. Nehezen értem a foglalkozásaikat jelölő szavaikat.

– Frissíteni kéne az alkalmazást – mondta Nakir –, mikor a legutóbb itt voltunk, még nem voltak ilyen dolgaik ezeknek.

– Na, mindegy, lehet, hogy evvel a stilisztikával tényleg neked van igazad. Ez a csávó tudja jobban, ő él itt – mondta végre Munkár.

– Na, látod. Akkor most újra énekeljünk,

És úgy beszéljük meg, hogy mi a tervünk.
– Rendben, most mit tegyünk vele?
– Futtassuk le a protokollt,
és legyen minden aszerint,
amit az ige mond,
pont az, amit az Úr megírt.
– Jó, de mi is lesz pontosan?
Győzni fog ez, vagy elveszik?
A fene igazodik el
ebben a villódzásban itt;
hol fény van, hol sötétség,
a rövid forgási idő,
az ember beleszédül,
pedig dolgozni kéne végül.
– A munka már ilyen,
szóval csak nyugalom, tesó,
nézzük, hogy mi benne a jó:
mi úgy szolgáljuk az Urat,
hogy nem zavar a szabad akarat,
mert nem kaptunk olyat.
És ezt az embert pedig itt
ma letartóztatják, és elviszik.

Nakír ekkor rám nézett, és már hozzám beszélt:

– Már amennyiben képes lesz feltápászkodni és elmenni a délelőtti misére. Hogy hívják magát?

– Bán Viktor… tisztelettel.

– Jól van, legalább erre emlékszik. Keljen fel, jóember, hallja, és vegyen magára valamit, ahogy illik. Ébresztő.

Az államregény című fejezet, amelyben az emberi társaságot hajdanvolt idők nagyhírű mesterei vágynak visszatéríteni Istentől kapott Paradicsomkertünk igazságos állapotába

Platón, Thomas Morus, Campanella, Francis Bacon, Saint-Simon, Owen, Fourier filozófusok, meg a többiek, akik regényeikben megálmodták az ideális államot, vajon azért írták ezeket az államregényeket, mert zsarnoki hajlamaik voltak, csak nem voltak elég erősek és tehetségesek ahhoz, hogy tényleg hatalmat szerezzenek? Azt mondja a szólás: amelyik kutya ugat, az nem harap, és ezek a szerzők olyan erősen ugattak, hogy ma is halljuk őket, és tényleg nem szereztek hatalmat; de most itt nekünk volt egy zseniális kutyánk: a miniszterelnök; neki nem kellett írnia, ő nem ugatott, hanem harapott. Bár én is írhatnék egy hatalmas államregényt. Csinálni nem is akarnám, de ha legalább megírnám… … …

Tartalom

I.
A halál kapui

II
A vihar szeme

III.
A belátás kora

Epilógus

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó: Mészáros Sándor
Szerkesztette: Mészáros Sándor
Korrektor: Rácz Ágnes Éda
Borító: Hrapka Tibor
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 517 3

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Source Sans Pro – SIL OFL