Úti versek

Papp Ádám

2023

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Szél Ildikó

Feleségemnek, Fanninak

Bakancslista

Embernek lenni

magam útján menni

az életet hallani

örömről vallani

esőben ázni

szeretni, ahogy lehet

összefogni minden kezet

nézni, mennyi csoda van

többször elmélyülni magamban

játszani, ahogy a gyermek teszi

szeretet-nyelven beszélni

Hinni, mindig hinni

jósággal megköszönni

felkelni, ahogy a Nap

este fürkészni a Holdat

szólni valami szépet

elfogadni az igéket

megnyugodni

békére lelni

ölelni

sírni, ha fáj,

néha muszáj

atomjaimra hullani néhanap

eggyé válni egy perc alatt

boldogságot hozni

szeretőn átkarolni

megbocsájtani

erősnek maradni

magamat túlszárnyalni

de a Földön járni

érteni egymást

megtanulni az elmúlást

szenvedélyesen csókolni

a szívet dobbanásra bírni

alkotni alázattal

szétszórni a szenvedélyt

két marokkal

befogadni az érzést a dalokból

hátrahagyni valamit magamból

elkezdeni,

befejezni,

amit szeretnék.

Mindent összetartson

a Föld és az Ég.

Útravaló

Anyám mondta régen:

– Kemény idők járnak,

ne engedj utat a szomorúságnak.

Nézd, ott kint a fák, ahogyan állnak,

légy olyan, akinek senki se árthat.

Apám mondta régen:

– Magányos az éjjel,

tudom, jól bánnál az egyedüliséggel,

de találd meg azt az egyet, ki élettel

tölti meg szíved az igaz öleléssel.

Anyám mondta régen:

– Csakis, de csakis előre nézz,

s tudd, hogy mindig veled van egy kéz,

amely megóv, bárhová is mész!

Így kerek mindig. Teljes egész.

Apám mondta régen:

– Élj úgy, ahogyan tényleg érdemes,

s majd emelt fővel érj el a végéhez,

ahol, meglásd, minden eggyé lesz,

ott pedig mosollyal továbbmehetsz.

A mindennapok

Elhalványul a fény a színpadon,

egyedül csak én állok ott.

Azt gondolják, eljátszom valamit;

egy dalt, vagy egy színdarabot.

És ők nem látják azt, hogy a két szemem

elönti a könny, mint sziklapartot a hullám,

és azt hiszik, hogy ez is a darab része,

mert egyikük sem lát talán, ahogy kéne.

Felnézek a földről, már nem könnyezem,

csak nézek némán, akár egy törött szobor,

hátha valaki felismeri végre, hogy ez

nem egy szerep, hanem halálosan komoly.

Egy halk szó hagyja el a számat,

pedig ordítani tudnék, de nem teszem.

Nehéz szomorúság öleli az arcom,

s bárcsak eltűnhetnék hirtelen!

De ez a bánat nem az én bánatom,

hanem mindazoké, akik előttem ülnek,

s azt hiszik, hogy ez nincs, nem volt,

mert ettől folyton elmenekültek.

Elmenekültek, mert a rózsaszín köd

elhazudott mindent, amit lehet.

Csak délibábokat keresnek, s vele olyat,

ami egyszer viszont elfeled.

Elhalványul a fény a színpadon,

egyedül csak én állok ott,

és ez nem színház, hanem az élet maga,

de ha úgy jobban tetszik: a mindennapok.