Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Arthur Stringer

ROBINSON-ROMANTIKA

fordította:
Fekete Oszkár

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-884-7 EPUB
ISBN 978-963-559-885-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Empty Hands

első kiadás: 1924
az elektronikus változat az 1992. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító a Paramount Pictures 1924. évi plakátja
részletének felhasználásával készült,
Charles John Holt (1888 – 1951) portréja felhasználásával

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1. fejezet

Endicottot nyomasztotta a ház csendje, ledobta bőröndjeit a durva pokrócra a széles lépcső alján, amely felvezetett a házba. Bement a homályos nappali szobába. Senki sem volt a szobában, így hát kilépett a teraszra a kettős rácsajtón keresztül. Végigment a pergolalevelektől beárnyékolt, lugasszerű folyosón, amíg odaért az etruszk padhoz, ahonnan végig lehetett tekinteni az uszodán. Itt leült.

Forró éjszaka volt. Több mint forró; tikkasztó. Egy levél sem mozdult a syringagallyakon, amelyek körülötte lógtak. Olyan bágyasztó és fullasztó volt a levegő, hogy Endicott, ahogy az úszómedencét bámulta, már a víz puszta látására is enyhülést érzett.

Volt idő, amikor nagyon büszke volt erre az úszómedencére. Ő maga tervezte a domboldalon, ahol forrás csergedezett elő a domb alján, a görbe fagyökerek közül. Szelídítette, oltalmazta ezt a forrást, és megépítette a cementmedencét nyolcvan láb hosszúra, harminc láb szélesre, kirakatta Tennessee-i márvánnyal és hét lépcsőfokot csináltatott márványból, amelyeken a sekélyebb részbe lehetett menni. A medence két oldalán oszlopsor vonult végig, amelyet wistaria árnyékolt be. A négy sarkán toszkán urnák álltak. Az uszoda felső végén árkádos barlang terméskőből, ahonnan a lejtős kertre lehetett jutni. Úgy gondolta, hogy az egész a józan és egészséges szórakozás színtere lesz. De az Élet elvette a zamatát, ahogy az Élet sok más dologgal megteszi.

Hiába a sok repkény, a sötétzöld futóka a tejfehér márványon, a kékeszöld tiszta víztükör, amelyben visszatükröződik a sokféle virág, zöld levél a fehér márványoszlopokkal együtt; ez a medence most a keserűség medencéje volt az ő számára.

Ahogy az élettelen, forró sötétségen keresztül elgondolkodva nézte a vizet, eszébe jutott, hogy Erica, a felesége, mennyire szerette ezt a medencét. Szinte maga előtt látta, hogy ott ül a római pádon a medence túlsó oldalán. A wistaria venyigéi akkoriban még vékonyabbak voltak és a napsugarak ferdén tűztek Erica száradó hajára. Csodás haja volt, olyan, mint az arany és hihetetlenül dús. Erica mindig azt állította, hogy a medence vize nem olyan közönséges víz, mint más víz, hanem rádiumos, mert az a hatása, hogy a bőr selyemsimaságú lesz tőle. De a mulatságnak vége lett az Osborne-eset miatt. Erica és Osborne Bertie azt a szokást vették fel, hogy egyedül úszkáltak a medencében alkony után. Endicott felszólalt ez ellen, és végül megtiltotta. Amikor a felesége nevetve dacolt vele és kijelentette, hogy Bertie-vel éjfélkor megint úszni fognak, Endicott dühösen kijelentette, hogy abból nem lesz semmi. Hogy tekintélyét megóvja, odament a medencéhez és kinyitotta a csapóajtót, amelyen a víz kifolyt. Aztán lefeküdt.

Éjfélkor a felesége és Osborne leosontak a medencéhez anélkül, hogy felcsavarták volna a villanykörtéket. Osborne kacagva, mire sem gondolva, fejest ugrott a vörös szőnyeggel borított ugródeszkáról a medencébe. Az üres cementmedence fenekén a koponyája úgy tört össze, mint a tojás.

Endicott, ahogy most ott ült, szinte hallotta Erica sikolyát kertjük éjféli csendjében. Még látni is vélte feleségét, ahogy összegubbasztva ül a római padon a medence végén, rámeredve a zöldessárga vízre. Pedig öt hosszú esztendeje már ő is halott. És az a második katasztrófa éppen olyan oktalannak és gúnyosnak tűnt fel Endicott előtt, mint az első. Úgy történt, hogy amikor északra, Georgiába autóztak, Erica ivott egy elhagyott farm kútjából, noha ő óva intette, hogy ne tegye. Három hét múlva meghalt tífuszban. Csodaszép nő volt. De vannak nők, gondolta Endicott, akikkel nem lehet bírni. Vadak és kezelhetetlenek maradnak, és az ilyenek, úgy látszik, az élet tanulságainak könyvében mindig egy oldallal elmaradva olvasnak. És nemcsak önmaguk szenvednek emiatt, hanem környezetük is. Endicott megszerezte vagyonát, ahogy ezt az úszómedencét is felépítette az asszony kedvéért. És hiábavaló most a vagyon, éppúgy, mint az úszómedence. Arra gondolt, midőn elmerengett az opálos vízre bámulva, hogy vajon nem jön-e néha Erica szelleme vissza az éj csendjében erre a helyre, amelyet életében olyan nagyon szeretett.

A következő pillanatban Endicott hirtelen visszafojtotta lélegzetét. Mert ahogy a homályban maga elé bámult, egyszerre csak gyufa lángját látta fellobbanni és a gyufa lángjánál egy nőt látott ülni a római pádon, azon a padon, amelyen Erica szokott volt ülni és a haját szárítani. Endicott felugrott, de aztán ismét leült és megnyugodott. Mert látta, hogy csak a lánya, Claire ül a pádon. Az gyújtott cigarettára. Claire, aki fürdőruhában volt, nyilván, mert le akart hűlni.

Láthatta a lány vékony, ovális arcát, hosszú szempillás, hetyke, elbizakodott szemét a finoman ívelt szemöldök alatt; napbarnított sötét árnyalatú bőrét, ahogy egy pillanatig a gyufa lángja megvilágította előretolt, fiúsan karcsú, meztelen vállát Láthatta bodor hajának tömegét, amely körülfogta kifejezésteljes, keskeny arcát, amely barnább, lányosabb volt, mint az anyjáé. Láthatta szépen ívelt kicsi száját, amelyben a cigarettát tartotta, miközben rágyújtott. Aztán kialudt a gyufa Claire kezének türelmetlen mozdulatára és a parázsló gyufaszál ívben repült a medence sötétjébe a lány lába előtt. Csak a cigaretta végének parazsa látszott már, ahogy időnként fényesebb lett, amikor Claire egyet-egyet szippantott a cigarettán.

Endicottra különösen a római padon ülő lánya szenvtelensége, elkülönültsége tett hatást. Megdöbbent a gondolatra, hogy mily kevéssé érti meg a gyereket, ha ugyan még gyereknek lehet mondani. Mert eszébe jutott, rogy már több mint tizenkilenc éves. Talán több is, nem emlékezett rá. De azon gondolkozott, vajon a lánya is az egyedülvalóságtól nyomasztva ül-e ott, vajon a lánya is üres helynek látja-e Hillcrestet, ezt az óriási kastélyt a domb oldalán. Az utóbbi egy-két évben a lány nagyon sokat volt magára hagyatva - jutott eszébe -, mert hát az ember nem vezethet rézbányákat Alaszkában és Québecben és ugyanakkor nem istápolhatja házitűzhelyét. Aztán az jutott eszébe, hogy a szíve olyan közönyös tud maradni, amikor a lányára gondol. Egyetlen gyermeke, nem volt más senkije.

A következő pillanatban összerezzent Claire tiszta szoprán hangjára, ahogy az kiáltott a sötétben.

- Csavarja fel a villanyt, Baker!

Endicott látta, hogy Claire az egyik inashoz szól, aki zseblámpával a kezében tolt maga előtt egy megrakott, kerekes teaasztalt a barlang másik végébe. Hallotta az inas tiszteletteljes válaszát és látta a zseblámpa fényét ide-oda mozogni a falon, ahogy az inas á villanykapcsolót kereste. Egy pillanat és tündéri fényben úszott minden. A víz sötét tükre fehérizzón villant fel, ahogy az áram végigfutott a villanykörtéken, amelyek sokszínű japán lampionokba voltak burkolva; sárga-narancs s rózsaszínű, óriási gömbökbe. Párásán ragyogó fényárban egyesült a sok szín, melynek hatására most zöldesen csillogott a medence mozdulatlan víztükre, visszaverve malachitzöld felületén a fénypontokat. Ettől a fénytől a cseresznyeszínű phloxvirágok zöldeknek látszottak és a fák zöld levelei fehéreknek. Minden olyan fantasztikusan valószínűtlen volt, akár a fák papírlombozata a színpadon.

És a medence szélén, meztelen lábát a renyhe vízbe lógatva, ült a mozdulatlan lány, alakját még vékonyabbnak feltüntető sötét úszóruhájában, egyedül, az ő csendes és ragyogó kicsi világában. Úgy látszott, vár valamit.

Endicott megtudta, hogy mire vár, mikor feltekintett és meglátta egy autó elülső fényszóróinak messze világító fénycsóváit. Az autó az alsó úton közeledett. Lejjebb, a völgy oldalán egy másik autó fényszóróinak sugárkévéi tapogatták az utat. Autótülkölés hangzott fel hirtelen bántó, átható hangon, amikor az első kocsi befordult a medence mellé, megvilágítva egy pillanatra az utána haladó autó fényszóróitól. Endicott az első pillanatban nem látott mást, csak két autórakomány fehér lábszárat. A két kocsi túl volt zsúfolva fürdőruhás lányokkal és fiatalemberekkel. Bábeli hangzavarral, lármával érkeztek. Beszéd, ének zsibongott; a második kocsin karban énekeltek egy divatos dalt - az egészen átharsogott néhánynak a nevetése.

- Halló, Clannie! - kiáltotta egy csupasz karú ifjú, aki olyan barna volt, mint egy núbiai. Átugrott a virágosládákon a medence szélére, miközben beszélt.

- Ó, fiúk, de jó lesz egy kis hideg! - kiáltotta egy sápadt, fekete szatén fürdőruhás lány.

Ott hemzsegtek, sürögtek, forogtak a pergola körül, míg végre körülfogták a mozdulatlan Claire-t. Egy lányhang ezt kiáltotta: - Mindenki! Fejest! - És a felszólítást egymás után követték a csobbanások, ahogy a kinyúlt testek belecsapódtak a sötét vízbe - aztán az úszók kiáltozása, a hirtelen levegő után kapkodás hangja, a sikolyok, kacajok, incselkedő, tréfásan civakodó párok lármája következett.

Endicott láthatta, ahogy kijőve a vízből, füstöltek, csacsogtak, csevegtek és egy fiatal, túl korán megkopaszodott ember haladt el mellettük, kezében poharakkal és csillogó koktélkeverővel. Endicott látta, hogy Claire közönyösen felhörpinti a koktélt, és ekkor hirtelen karban hangzott fel a nevetés, amelyet csobbanás követett. A kövér fiatalember, aki a koktélkeverőt hordta körül, csúszott meg és pottyant a vízbe.

- Ugorj utána, Jappie, és mentsd meg a koktélkeverőt! - kiáltotta egy gömbölyű karú lány, akin egybeszabott úszóruha volt.

- Minek, Micky, hiszen tudjuk, hogy a háj nem merül el - felelte unottan Jappie. A vízben lévő ifjút, aki görcsösen szorongatta a koktélkeverőt, mintegy vezényszóra bombázták a künn lévők csokoládébonbonnal, amelyet a nedves kézről nedves kézre járó papírcsipkés dobozból szedtek ki. Nagy nevetés támadt, amikor valaki egy poharat dobott oda a kövér ifjúnak, aki elkapta, és a hátára feküdve, kidülledő gyomrára helyezte a poharat, s aztán ünnepélyesen teletöltötte a koktélkeverőbői. Ekkor egy autó tülkölt a külső sötétségben és valaki felkiáltott:

- Itt van Blinkie a pezsgővel!

De Claire - Endicott észrevette - nem törődött Blinkie-vel. Rosszkedvűen ment az ugródeszkához, ahol megállt, hogy egy fiatalemberrel beszéljen, akit „Milt"-nek szólított. Aztán megfordult a víz felé. Egy ideig az ugródeszka végén hintázott, összetéve sarkait, feje fölé tartva meztelen karjait, amelyek olyan barnák és karcsúak voltak, mint valami driádé. Közömbös, gondtalan, semmivel sem törődő volt minden mozdulata. Egyszerre csak áliáig felhúzott térdekkel hihetetlen magasra a levegőbe emelkedett és csodálatra méltó ügyességgel pontosan a visszaesés pillanatában egyenesedett ki, úgy, hogy kifeszült teste, mint a nyíl esett a vízbe, és alig adva hangot, merült el. Olyan soká maradt a víz alatt, hogy figyelő apja már nyugtalan lett. Endicott tényleg már felugrott, hogy odarohanjon, amikor Claire feje felbukkant a márványlépcső mellett, ahol közönyös, kutyaszerű mozdulattal rázta meg göndör haját és renyhén a medence mélyebb vizű felébe úszott. Olyan otthonosnak látszott a vízben, mint egy fiatal fóka. Tényleg fókára emlékeztette apját, amikor a víz alá tette fejét, összehúzta vékony testét és ismét eltűnt a víz színe alatt. Megint felbukott, ismét elmerült, olyan volt, mintha hemperegne a vízben. Akárcsak egy játszadozó delfin. Endicott látta, ahogy Claire lusta mozdulatai megtörik a vizet, s apró örvényeket támasztanak, amelyeken a fény minden, színben táncolt. Leírhatatlanul szép látványt nyújtott a víz változó, sokszínű fénye. De leírhatatlanul szép volt az a bágyadt lassúsággal mozgó alak is a sok és váltakozó színű fénytől megvilágítva - az a karcsú, szenvtelen, izmos és biztos mozgású és a lármás társaságban olyan megkapóan egyedül lévő lány.

- Hát nem lehet - lihegte magában Endicott - nem lehet ebből kiemelni?

Mert Endicott látta, hogy ismét poharak járnak kézről kézre. Láthatta a sem fiatal, sem öreg férfiak hideg és bírálgató pillantásait, amelyekkel a félig meztelen nőket nézegették. Látta a barna kart, ahogy átfogja a fehér vállat és látta a fehér váll fölött a nevető arcot, amely fékevesztett volt az alkoholtól és belebámult az ünnepélyesen mohó férfiarcba. És Endicott hirtelen rájött arra, hogy miért vetik ezek magukat olyan sápadtan és makacsul a folytonos izgalmakba. Úgy látta, hogy ennek a fiatalabb nemzedéknek csak ez lehet a vége. Egész életük az izgalmak hajszolása. Életszükségletet elégítenek ki, amikor ebben a tikkasztó hőségben minden érzéküket, az ízlést, a tapintást, a szaglást és a látást, hallást izgatják. Szín volt körülöttük és hang volt körülöttük, a testet lehűtő víz előttük. Ott volt a virágok illata az illatosított cigaretták illatán kívül, édességek, fantasztikus ízű italok és azoknak a homályosabb vágyaknak a számára ott volt a bársonyos bőrnek a bársonyos bőrrel való véletlen érintkezése.

Ez a gondolat egészen beteggé tette Endicottot, mert eszébe jutott, hogy milyen tehetetlen ezzel szemben. Elfogta a vágy, hogy kiragadja a saját vérét ezek közül, hogy lemenjen közébük, szétverje őket és kiragadja körükből gyermekét. De hová vihetné? - kérdezte önmagától. Hová vihetné, ahol kikerülhetne befolyásuk alól? Claire közéjük tartozónak vallotta magát azzal, hogy maga köré gyűjtötte őket. És még ha világ végére viszi is, nem viheti el - önmagától.

Felnyögött anélkül, hogy tudott volna róla, amikor boldogtalanul megint a lányát kereste tekintetével. Claire most a medence túlsó részén úszkált és az előbb Miltnek szólított férfit figyelte, aki égő cigarettával a szájában taposta a vizet és közben a víz alá merült. A cigarettát úgy tartotta égve, hogy amikor alámerült, szájába vette egészen és mindaddig a szájában tartotta, égő végével befelé, amíg a víz alatt volt. Ezután diadalmasan feküdt a hátára, szorosan Claire mellett eregetve a füstöt a sokszínű lampionok felé. Az apa, aki ezt figyelte, nyugtalanul fészkelődött a helyén, amikor a fiatalember nedves kezével hanyagul nyújtotta át a cigarettát lányának, aki kéjesen szippantva egyet-kettőt a cigarettából, olyan nyugodtan lebegett a vízen, mint valami úszkáló hulla.

Ezután még a Milt nevű férfi is otthagyta Claire-t, mert mindenki kiment a vízből, hogy kapjon Blinkie pezsgőjéből. A nevetés utána hangosabb lett a félreesőbb, árnyékos helyeken és a hangok álmatagabbak. Hátul a barlangban gramofon szólalt meg, és a nedves ruhájú alakok kettesével táncra perdültek a vizes márványon.

- Mondd, Clannie, mikor eszünk már? - kérdezte egy türelmetlen, könnyed hang. És egy-két perc múlva Endicott megpillantotta a szenvedélytelen Bakert a megrakott teásasztal mögött. Ekkor párocskák jöttek elő - fantasztikusan, mint a farkasok az erdőből -, és megint általános lett a zaj. Kiáltoztak, nevetgéltek, amíg ettek. És amikor a gramofont megint megszólaltatták, a hiányosan öltözött párok kappancombokkal, szárnyakkal kezükben ismét táncolni kezdtek.

- Ezek a teasütemények hidegek, Baker, hozzon meleget! - parancsolta a ház lánya tiszta, csengő hangján. - És friss kávét is hozzon...!

Ekkor az egész szín elsötétült egy szempillantás alatt, mert valaki lecsavarta a villanyt. Lágy léptek nesze járult a medence körül lévő zajhoz.

Endicott, aki felugrott ültéből, fojtott sikolyt hallott, amely nevetéssel végződött. Ahogy ott állt zihálva, láthatta az égő cigarettapontokat jelentősen kettesével egymás mellett a sötétben. Egy lányos hang tréfás iszonyattal kiáltotta: - Akadályozzátok meg, hogy ez a barlanglakó összeharapjon engem! - A pergolabokrok felől mélyebb férfihang szolt oda hanyagul incselkedve. - Mindent vagy semmit! - Aztán valaki a medencébe merült és egy közömbös hang felkiáltott: - A szegény Baker a vízbe esett! - Aztán ismét Claire csengő hangja: - Milt, csavarja fel a villanyt! - Mindenfelől tiltakozás hallatszott erre a parancsra. De Claire nem törődött ezzel. - Azt mondtam, csavarja fel a villanyt!

- Miért olyan szigorú, Clannie? - kérdezte egy unottan vontatott női hang.

Claire éppoly unottan vontatva felelt: - Langford azt mondja, hogy az apusom hazaérkezett az este.

2. fejezet

Endicott megvárta, míg az utolsó hangok is elhaltak és az utolsó lármás autó is befordult az alsó úton. Várt, figyelve, ahogy az utolsó kocsik lámpái távolodtak a szemben lévő völgyben, s ismét nyomasztó csend lett ebben az otthonban, amelyet már nem érzett többé otthonának. Lebámult a medencére, ahol az incselkedő, fénylő lampionok még ragyogva imbolyogtak és azon tűnődött, miért van az, hogy az ember boldogságát oly gyakran éppen az dúlja fel, amivel örökkévalóvá akarja tenni. Ezt a medencét ártatlan mulatság számára építette és most azt látja, hogy már másodszor csak gyűlöletet tud iránta érezni. Azt mondta magában, ahogy ott állt, lányára várva, hogy örülne, ha soha többé nem látná sem ő, sem a lánya. Jobb lenne mindkettőjüknek.

Endicott lánya azonban nem mutatta annak a jelét, hogy be akarna jönni a házba. Így hát az apa legyőzte ellenszenvét, és lement a medencéhez, amely kétszeresen gyűlöletes volt neki a rikító színű lampionok és a szilaj órák emléke miatt. Lassan lépdelt, titokzatos módon érezve korát, a vidáman megvilágított hosszúkás négyszög felé, és úgy érezte, hogy végtelenül és kimondhatatlanul egyedül áll a világban, amely valamiképp túlélte őt.

Tudatára ébredt a köztük lévő nagy távolságnak, amikor megpillantotta lányát, aki nedves fürdőruhájában a római pad egyik sarkában ült és a vízre meredt. Egészen mozdulatlanul ült. Olyan távolállónak látszott, mint valami kőbálvány, amely némán elgondolkozva néz le talapzatáról. De valami emberi sóvárgásnak a kifejezése az arcán arra a gondolatra késztette Endicottot, hogy talán Claire is ugyanazt az elszigetelt egyedülvalóságot érzi, mint ő maga. Azt kérdezte magától, miért van az, hogy most egyszerre úgy gondol rá, mint gyermekre, elhagyatott, a semmiségben magányosan élő gyermekre. Mert ebben a fürdőruhában nevetségesen kicsinek és nevetségesen fiatalnak tűnt fel előtte. És a semmivel sem törődő gőg, lenézés látszott a lányon, ahogy karcsún, mint egy driád, ott ült mozdulatlanul, előrehajolva, keskeny, barna állát tenyerébe támasztva.

Bizonyára érdemes ez a lány arra, hogy valamiképpen megmentsék, gondolta az apa, amikor most fáradtan közeledett feléje.

- Hello - mondta a lány, amikor Endicott melléje lépett. Ez volt az egész. Semmiféle indulat nem látszott rajta.

- Hello, Clannie! - felelte Endicott éppen olyan közönyösen, éppolyan elzárkózottan.

- Mikor érkeztél meg? - kérdezte Claire, miközben lehajolt, hogy letörülje a vizet a lábszáráról.

- Ma este - felelte apja. Nehézkesen leült a pad másik felére. - Meleg van, mi?

- Pokoli! - hagyta rá Claire bágyadtan és közönyösen.

Endicottot bántotta ez a hang és alkalmat adott neki arra, hogy előbbi neheztelései fellángoljanak.

- Úgy látszik azonban, hogy ez nem zavarta a mulatságodat - vetette rá.

Hangjának éle volt, Claire bágyadtan tekintett rá.

- Ó, úgy! - húzta el a száját fitymáló kézmozdulattal. - Persze, hallottál bennünket?

- Azt hiszem, az egész környék hallott benneteket. - Aztán egy pillanatig gondolkozva hozzátette: - Igen. Hallottalak és láttalak is benneteket. És a dolog nagyon gondolkodóba ejtett.

Claire most először nézett rá unott és félelem nélküli tekintetével. Van bátorsága - volt kénytelen elismerni apja, aki feszülten nézte lánya arcát van bátorsága és valamije, ami még ennél is több, de úgy vélte, hogy talán valami önfejűségféle, ami a sportolástól jön; valami megcsontosodott etika, amely a lány életmódjának, az atlétikának az eredménye. Bármit is tesz vagy tett, legalább azt akarja, hogy úgy tekintsék, hogy ezt sportszerűségből teszi. De hát az élet - gondolta Endicott - kissé komplikáltabb valami, mint egy sportpálya.

- És mit gondoltál rólunk? - kérdezte a lánya csaknem szemtelen hangon.

Endicottot valami mélyen benne mozgó ösztön figyelmeztette, hogy nyugodt maradjon. Eszébe jutott, hogy az olyan lánynál, amilyen Claire, tragikusan keveset érhet el szenvedélyes kitöréssel.

- Azt a benyomást tettétek rám, mint egy meglehetősen züllött társaság - mondta. De hangjának könnyedségét meghazudtolta komor arckifejezése.

- Igen, tudom - hagyta rá a lány egészen váratlan nyugalommal. - De, úgy látásik, ez az egyetlen kiút.

- Kiút? Miből?

Mielőtt Claire szólt volna, alig észrevehetően sóhajtott.

- Ó, nem tudom. Talán abból, hogy az ember bosszankodjék. - Új indulathullám öntötte el Endicott agyát, és elmúlt hamar. Elöntötte és elmúlt, anélkül, hogy Claire észrevette volna, mert apja csak akkor szólalt meg, amikor megint nyugodt hangon tudott beszélni.

- Van neked arról fogalmad, hogy hová vezet ez? - kérdezte hirtelen.

Claire közönyösen és nyugodtan nevetett. De a vízmedence fölé hajló ifjú ajkakon keserűség látszott.

- Ez éppen a baj - panaszkodott. - Nem vezet sehová sem. - Tapogatódzott a nedves padon, amíg megtalálta arany cigarettatárcáját. - Csak tévelygek.

- Akkor úgy gondolom, itt az ideje, hogy valaki közbelépjen és irányítsa cselekedeteidet - mondta Endicott.

- Ki? - kérdezte Claire vakmerő szórakozottsággal.

- Az apád - jelentette ki Endicott, igyekezve haragját fékezni.

- Hogyan? - kérdezte tovább Claire az ő közönyös, vékony hangján. És ezzel az egyetlen szóval kifejezésre tudta juttatni egymástól való távolállásuknak, csillagászati távolságuknak tényét.

- Hát hogy mindjárt megkezdjük: ez a társas úszkálás a medencében megszűnik, mégpedig azonnal - hallotta saját vasszilárd hangját Endicott.

- Nem tartod ezt kissé nevetségesnek? - kérdezte a lány unott arccal.

- Nem. Inkább a józansághoz való visszatérésnek.

- Úgy érted - kérdezte a lány elég barátságos hangon -, hogy én ne ússzam többé ebben a medencében?

- Úgy.

- De Montiee meg Bowers Gipsy és Milt vissza fognak jönni valamivel éjfél után, amikor a hold felkel. És nagyon lealázó volna, ha azt kellene nekik üzennem, hogy megpirongattak és ágyba küldtek; nem?

Endicott a lányára meredt, és arra gondolt, mi lett volna, ha egy korábbi és szigorúbb időszakban élt volna. Rábámult a két barna kézre, amely átkulcsolta a barna térdet, és ara gondolt, milyen kicsi és gyámoltalan lenne ez a lány, ha igazi fizikai erőszakkal kerülne szembe. De - gondolta - fizikai erőszakkal soha nem lehetne megszelídíteni, soha nem lehetne megtörni szellemét.

- Nem fogsz ma éjjel ebben a medencében úszni - mondta Endicott olyan ingerülten, hogy Claire lassan feléje fordította keskeny arcát.

- Sem más éjjel? - kérdezte nyomatékosan.

- Sem más éjjel - ismételte apja ugyanolyan nyomatékosan, és keserűen gondolt ara, hogy milyen gúnyosan ismétlődnek a helyzetek és események. Arca a visszaemlékezéstől megviseltebb lett, szinte belesápadt.

- Jól megértetted?

Igen, már amikor először mondtad - felelte Claire az ő elzárkózó nyelvességével.

- Majd még sok mindent fogsz hallani!

- Mit?

- Olyan dolgokat, mikről beszélnünk kell.

- Nem gondolod, hogy borzasztó meleg van most az ilyesmihez?

- Vannak nagyobb szerencsétlenségek, mint a hőség - figyelmeztette apja. És ugyanakkor arra gondolt, hogy nem lesz könnyű ezt a lányt irányítani. Zabolátlan. Soha nem hajolt meg tekintély előtt. Az ő lánya volt, egyetlen gyermeke, de úgy látszott, nem volt egyetlen pont sem, ahol gondolkodásuk találkozott volna. Csak a nyers erőszak használt vele szemben. És Endicott úgy gondolta, hogy Claire inkább megtörik, de-meg nem hajlik.

Meglepetésére a lány lusta mozdulattal felkelt.

- Akkor telefonálnom kell Miltnek és a többieknek - jelentette-közönyösen.

- És mit fogsz tenni azután? - kérdezte apja.

- Nem tudom - hangzott a hanyag válasz. - Olyan meleg van a házban.

Endicott fürkésző szemmel nézett a lány után, ahogy az rosszkedvűen ment a ház felé. Azután odament a csapóajtóhoz, amelyen át a medencét ki lehetett üríteni. Amikor meghallotta a kiömlő víz zuhogását, ismét elfogta az a nyomasztó érzés, hogy a történelem megismétlődik. Nehéz szívvel ment a barlanghoz és lecsavarta a villanyt.

- Kiürítettem a medencét - közölte Claire-rel, amint elhaladt lányának karcsú alakja mellett, aki az üveges verandán tapogatódzott át.

- Tudom - felelte a lány semleges hangon.

- Hát akkor hova mégy?

- Kint akarok ülni még egy darabig - felelte Claire az ő bántóan hűvös hangján.

- Megértettük egymást? - kérdezte apja határozott hangon.

- Nem tudom, megértjük-e egymást - vetette rá a lány mit sem törődő közömbösséggel.

- Pedig jó lenne! - kiáltotta Endicott olyan nyersen, hogy erre a hangra Claire egy pillanatra megállt az ajtóban.

Endicott utánanézett, ahogy lement az oszlopos teraszról a kertbe. Aztán bement a szobájába.

3. fejezet

Endicott felment a szobájába, de nem aludt. Odaült a nyitott ablakhoz, amely a medencére nézett. A medence üvegébe fantasztikus árnyékokat rajzolt a hold. Claire - látta - visszament a római pádhoz. Csak homályosan láthatta, ahogy tétlenül, mozdulatlanul ül az árnyékban, kezeit összefonva térdén. Csak nézte Claire-t, s elszomorította lányának egyedülléte. Eltávolodott tőle, éppúgy, ahogy ő is eltávolodott a lányától. Ez a lány volt minden, amije volt - jutott eszébe már másodszor azon az estén. Mindene volt, de az utóbbi időben keveset látta, és tragikusan keveset tudott a társaságáról. Ezen valahogy segíteni kell. De a saját életmódjának megváltoztatásából nem tudott közvetlen eredményt várni. Még kevésbé a lány életmódjának megváltoztatásából. Neki egy héten belül ismét úton kell lennie. Ezúttal a Kis Rénszarvas-tó terve kívánta meg jelenlétét. Két héten belül jóval túl lesz a vasútvonal területén, fele úton a Kör felé, kenuban és csónakon utazva a Korlát-táborhoz a Sivár Földek szélén. Ott Grimshaw Shomer akar nyugtalanítóan nagyratörő terveket elébe tárni. Ez a nyughatatlan szellemű fiatal mérnök azt akarja, hogy hordozható fűrészmalmot, hidroplánt és sekély járású gőzhajót küldjön oda a vadonbeli állomás helyére, a Hágón túlra. És a Cabria-területen, keletre a Korlát-tótól aranynyomokra talált. Minél hamarabb lesz ott Endicott személyesen, annál üdvösebb lesz az egész vállalkozásra, ha kutatási jogokat akar szerezni.

Hirtelen az jutott eszébe, hogy nem is lenne a legrosszabb, ha Clannie-t magával vinné. Ez kiragadná a szennyből, amelybe beletévedt. Kiemelné ebből a mocsárból, ahogy az ember kiemeli a fuldokló egeret a tejesköcsögből. Az ottani élet egy kissé fel fogja rázni. Szemben fog állni a nyers élettel ott a bányatáborban. Komolyabb körülményekkel, állandó nyerseséggel kerül majd szembe és egy-két olyan férfivel, akinek gerince van. És ez jót fog majd neki tenni.

Endicott maga elé képzelte Grimshaw Shomert, a mérnökét, szembeállva egy olyan lánnyal, mint Claire. Újdonság lenne Shomer számára, mert nők sohasem játszottak komoly szerepet az életében. Shomer nem engedte. Nem ok nélkül nevezték Shomernek, az őrnek. De Endicott nem akarta ezt a régi históriát kiásni a múlt mélységeiből. Jobb szeretett úgy gondolni Grimshaw-ra, mint valami Diesel-motorra, amely csendben és hatékonyan működik, dolgozva megelégedetten, de ösztönénél és megszokásánál fogva amellett mindig előrehaladva - fegyverrel a kezében -, hogy térképet csináljon a vadonról azok számára, akik utána jönnek. Grimshaw sokat látott a világból, de jobb szerette az erdőműveket. Tudományosan foglalkozott hétféle indián nyelvvel és egy szál deszkán tudott átmenni százkilós liszteszsákkal a vállán, de sátrában a klasszikusokat olvasta. Nem, olyan ember, mint Grimshaw és Claire, sohasem érthetik meg egymást. A lány valami megfejthetetlen lenne az olyan egyenes gondolkozású ember számára, mint Grimshaw. Claire valószínűleg belecsapná Shomer táborának fegyelmét egy ócska kalapba, lekritizálná az ételeket és kijelentené, hogy gépolajszagúak, és a gépolajszagot az ő kényes orra nem bírja. A vége természetesen csak baj lenne. Mert Clannie szeret a saját feje szerint igazodni. Shomer pedig szintén keményfejű ember, ámbár makacssága sokszor bizonyult hasznosnak. Az ő fiatal ereiben az a fajta vér folyik, amelyet a győzők vérének szoktak nevezni. És Endicott a nyitott ablaknál elmerengve azon tűnődött, vajon melyik győzne a kettő közül, ha akaratuk összeütközésbe kerülne.

Aztán észrevette, hogy az alacsonyan álló hold elbújt egy felhő mögött. Egy-két mennydörgést hallott a távolból és örült a reménynek, hogy talán enyhül a hőség, amely még az éjszakát is tűrhetetlenné tette. Az ember még csak tisztán gondolkodni sem tud ilyen hőségben. Úgy érezte, hogy alvásra van szüksége. De mielőtt megfordult volna, hogy lefeküdjék, még egy pillantást vetett a medence homályos körvonalaira.

Claire ott cigarettázott. Látta a cseresznyepiros fénypontot a cigarettája végén, és a fehér márványháttértól elütő homályos alakot. Aztán tekintete elkalandozott a medence másik oldalára, ahol valami mozgást vélt látni a levelek között. Egy pillanatig úgy rémlett előtte, hogy egy fehér ruhás alakot lát, női alakot, aki lassan lépdel a római pad irányába. Endicott odaszorította arcát a bronzrácshoz, szíve hirtelen gyorsan kezdett dobogni. Aztán hitetlenkedve vállat vont, megdörzsölte szemét, és ismét odanézett. Most már nem látta azt a lebegő fehér alakot. Szinte türelmetlenül fordult el az ablaktól.

- Ez a hőség már az idegeimre megy - dünnyögte, miközben felcsavarta a villanyventilátort és odébb tolta az ágyat, hogy az a levegőáramlatba kerüljön. Lefeküdt és egy lepedővel takarta be magát. De nem aludt. A lányára gondolt.

Még mindig rágondolt - összefüggéstelenül, ide-oda ugráló gondolatokkal -, amikor éber füle meghallotta, hogy hálószobája ajtaját kinyitják. Azonnal felült, amikor egy bizonytalan körvonalú alakot látott bejönni a szobába.

- Apa!

A lány volt, Claire. Rémülettől vékony hangon szólt.

- Mi az? - kérdezte Endicott, amikor látta, hogy Claire összehúzva magát, feléje tapogatózik. - Mi történt?

Claire leült az ágy szélére és tapogatva kereste apja kezét. Most történt először, hogy Claire így közeledett hozzá.

- Mi történt? - kérdezte Endicott megint, amikor észrevette, hogy Claire keze jéghideg és remeg.

- Valami borzasztó - felelte Claire fojtott hangon.

- De mi az? - kérdezte Endicott. - Nem jól érzed magad? Claire hosszan, szaggatottan lélegzetet vett.

- Én jól vagyok - nyugtatta meg végül apját. - De borzasztó volt!

- Mi volt borzasztó? - kérdezte Endicott és forró ujjaival körülfogta lánya hideg, kicsi ujjait.

- Anyus jött vissza a medencéhez - felelte a lány csendes hangon.

Jó néhány másodpercig csend volt.

- Álmodtál, gyermekem - súgta végre nagy nehezen Endicott. De valami furcsa borzongás futott végig az idegein, amikor beszélt.

- Odajött a pádhoz, amelyen ültem - erősítette a lány nyugodt, de remegő hangon. - Egészen fehérbe volt öltözve. Tisztán láthattam - még mielőtt szólt volna hozzám.

- Álmodtál - ismételte a lány apja.

- Mondom, hogy odajött és szólt hozzám. Odaült mellém, és kért, hogy ne menjek.

- Hogy hova ne menj? - kérdezte Endicott, és a villanykapcsoló után nyúlt. De valami meghatározhatatlan okból nem csavarta fel.

A lány néhány másodpercig szótlanul ült az ágy szélén. Aztán megszólalt, még halkabban, mint azelőtt.

- Bisnett Miit és én - mi meg akartunk szökni ma éjjel. Úgy volt, hogy autón megyünk át Morristownba, és onnan a reggeli vonattal New Yorkba, hogy elérjük a Bermudába menő gőzhajót. Ott akartunk maradni, amíg Milt felesége el tudja intézni a válópert.

- Szent Isten! - kapott levegő után Endicott.

- Ebből most már természetesen semmi sem lesz - folytatta Claire az ő érintetlenül nyugodt hangján. - Vége van.

- Vége? Hát azt elhiszem, hogy vége van! - kiáltotta az ágyban fekvő ember, aki megdöbbenve látta, hogy milyen óriási veszélyben forgott a lánya, és milyen tehetetlen ő az ilyesmivel szemben. - Tudod, hogy mit fogsz csinálni, Claire?

- Nem - felelte a lány közönyösen.

- Szombaton velem jössz Északra.

- Veled megyek Északra? - ismételte Claire. Látszott, hogy a gondolatai másutt járnak.

- Odajössz a tiszta, kemény életbe, ki ebből a szennyből - jelentette ki az apa váratlan eréllyel.

Claire oly soká késett a válasszal, hogy apja azt hitte, kifogásokon gondolkozik, hogy kibújhasson az elutazás alól.

- Jól van - mondta végül a lány. - Veled megyek!

Endicott kérdezni akart valamit, de nehezen találta meg a kellő szavakat.

- Nem... nem késő már? - kérdezte végül.

Claire egy percig némán ült. Csak lassan értette meg, hogy apja mire gondol ezzel a kérdéssel.

- Nem késő - felelte. A lány hangjának erőtlensége elcsüggesztette volna, ha Claire ujjai biztatón nem szorították volna meg ugyanakkor a kezét. Aztán egy kis szünet után Claire majdnem eltompultan kérdezte: