© 2024 N. Fülöp Beáta

© 2024 Gyémántfelhő Kiadó

ISBN 978-615-6509-51-2

Borítóterv: Hadobás Martin

Szerkesztette: Tomcsik Nóra

A szöveget gondozta: Bóna-Monok Petra

Felelős kiadó: A Gyémántfelhő Kft. ügyvezetője

Az elektronikus verziót a Golana Studio készítette.
golana.hu

Minden jog fenntartva. A könyv, illetve egyes részeinek másolása, terjesztése tilos. A könyv bárminemű felhasználása kizárólag a kiadó előzetes, írásbeli hozzájárulásával végezhető, kivéve a szabad felhasználás esetköreit. A kiadó előzetes, írásbeli engedélye szükséges különösen a jelen kiadvány lefordításához, többszörözéséhez, terjesztéséhez, digitalizálásához, feldolgozásához, átdolgozásához, az egyes részleteknek az idézés szabályait meghaladó átvételéhez. A jelen kiadványt a mindenkori hatályos szerzői jog védi, melynek megsértését adott esetben a Büntető Törvénykönyv is büntetni rendeli.

Rabul ejtett a filmszerűen pergő, eseménydús kalandok sora… a csodás helyszínek varázslatos világa.

Könyvmolyok szerint a világ (K. Edit)

Kiszámíthatatlan cselekmény, érzelmekkel teli történet a csodálatos Törökország városában. Imádtam minden egyes pillanatát.

Angi könyves blogja – Pálinkás Angéla

Inspiráló, igazi kalandvágyó, fantáziadús és szenvedélyes. Megvan benne a jó regény minden aromája. Egyedülálló utazás, kifinomult esszencia.

Dontforgettosmileandread – KtssyEdina

Rejtély, kapzsiság, bosszú és a múlt árnyai csapnak össze a Boszporusz partjainál. Egy elképesztő kaland veszi kezdetét, melyről nem érdemes lemaradni, hiszen ez még csak a kezdet… Találkozzunk Isztambulban!

Király Detty

Nokta koyduysan bir kere,

çevirmeyeceksin onu virgüle.

Ne soru kalmalı,

ne de tek bir soru işareti geriye…

Amikor egy helyre pontot tettél,

azt már nem változtatod vesszővé.

Sem kérdés nem maradhat,

sem pedig kérdőjel…

Tuncel Kurtiz

A Találkozunk Isztambulban! egy kitalált történet, a könyv szereplői nem valós személyek, és bármilyen hasonlóság a valósággal kizárólag a véletlen műve, kivétel ez alól a valós helyek és helyszínek bemutatása.

Ortaköy-mecset

(Büyük Mecidiye Camii)

A szerző előszava

Többször jártam Törökországban, és sosem titkoltam vonzódásomat a kelet kincseihez, a török kultúrához, a labirintusszerű, áruktól roskadozó isztambuli bazárokhoz, a müezzin imára hívó hangjától pedig a mai napig mindig lúdbőrös leszek a fejem búbjától egészen a talpamig, mert olyan leírhatatlan, misztikus hatással van rám; úgy érzem, mintha egy teljesen más korba és világba csöppennék, ahányszor csak meghallom. Minden alkalommal hívogatnak a Boszporusz esti fényei, a Galata híd alatti erős halszagot árasztó, de annál hangulatosabb kis éttermek, a kikötőket és a tereket ellepő sok-sok simit- és gesztenyeárus, a fejünk fölött köröző sirályok időnként félelmetes vijjogása, a hídon sertepertélő, szerencsevadász cipőpucolók, akik alig várják, hogy megálljon valaki egyetlen pillanatra, máris alázatosan lekuporodnak elé, és pucolni kezdik az illető cipőjét. A hídról horgászó férfiakat is élvezet nézni, akik kitartóan álldogálnak, és fáradhatatlanul dobálják be végeláthatatlan hosszúságú damilon lógó horgaikat a fehér medúzáktól hemzsegő tengerbe, hogy aztán kifogott zsákmányukat egyből le is tudják adni a környező éttermek konyháiba. Imádtam ennek a nyüzsgő városnak a hangulatát, ahol percenként csilingel a villamos, mert a járókelők mellett csupán fél méterrel halad el, és ahol folyamatosan tülkölnek az autók, de mégis biztosak lehetünk benne, hogy ez a látványos káosz egy jól szervezett rendszerben működik. Szerettem a helyiek kedvességét, a vendégszeretetüket, a reggeli teájukat és a zaccos kávéjukat.

Vonzódásom a török kultúrához talán azzal is magyarázható, hogy felmenőim között volt egynéhány Ali, ily módon az ősök is tehetnek róla, hogy génjeikben átörökítették nekem a török vér és török szív egy részét.

Egy szó, mint száz, Isztambul és egész Törökország megragadó szépsége és melankolikus hangulata arra inspirált, hogy a fejemben már régóta motoszkáló történetet papírra vessem, és személyes tapasztalásaimon keresztül, regény formájában próbáljak meg hiteles képet mutatni erről a gyönyörű városról és az ott élő emberek habitusáról.

Prológus

Dzsennának nem volt egyszerű élete. Pontosabban, nagyon is nehéz sorsú lány volt, aki már egészen korán a férfiak játékszere lett. Ezek között a férfiak között előfordultak ugyan kedvesebbek is, de a többségük mocskos játékokba kényszerítette bele; megtetettek vele minden olyan szörnyűséget, ami csak megfogant perverz fantáziájukban. Igen, Dzsenna örömlány volt. Egy közönséges, útszéli kurva…

Aztán egyszer csak az isztambuli forró szél az útjába sodort egy tehetős uraságot, aki megmentette őt a földi pokoltól. Egy igazi urat, aki Isztambul egyik legbefolyásosabb embere volt, és aki végül kiásta a fiatal nőt a saját sírgödréből.

Dzsenna nem volt büszke a múltjára, de soha nem is titkolta azt. Tisztában volt vele, hogy ez már évekkel ezelőtt történt, de tudta azt is, elfeledni sosem fogja életének azon szakaszát. Sok borzalmat megtapasztalt már, és ha visszaemlékezett, ma sem csinált volna semmit másképp, hogy elkerülje a sorsát. Nem bánta meg a tetteit, mert erősen hitt benne, hogy a rossz dolgok megtapasztalásával mostanra jobb emberré vált.

Boldogság, ártatlanság, bosszú és szerelem… Ízlelgette magában, miközben naplójába véste a súlyos jelentőséggel bíró szavakat. Azt hitte, jól ismeri a jelentésüket, de idővel rá kellett jönnie, hogy nagyon keveset tudott róluk.

Az évek alatt megtanulta, hogy meg kell próbálni ok nélkül is boldognak lenni az életben, mert ha mégis azzal teszi az ember, az okot bármikor elvehetik tőle. Az azt követő csalódás pedig mérhetetlen mélységekbe taszíthatja.

Rájött, hogy az ártatlanság nem erény, még csak nem is előny, sokkal inkább hátrány. Az ártatlan jóság mindig is szabad préda volt, és mindenkor szemet szúrt az ostobáknak és a gonoszoknak. Az ártatlanok, a tiszta, nyíltszívűek valahogy mindig pórul jártak. Nem volt ez másként azóta sem. Ezért sem bánta meg, hogy nem volt mindig jó.

De a jóság tanulható… Ő erre is rájött. Csak arra kell ügyelni, hogy jó emberektől tanuljon az ember. Olyanoktól, akik különböznek tőlünk, és nem olyanoktól, akik hasonlóak hozzánk.

Megtapasztalta, hogy a mennyország és a pokol egyszerre van jelen az életünkben. Itt van a jelenünkben. A mennyben járunk, amikor feltétel nélkül szeretünk, és valahányszor gyűlölünk vagy bosszút esküszünk, megízleljük a pokol kénes ízét; az egyiket a másiktól csupán egy hajszál választja el.

A bosszúban viszont a legrosszabb: anélkül hogy akarnánk, mi magunk is kegyetlenné válunk. A bosszú bekebelez és nem enged. Pont úgy működik, mint egy hatalmas húsdaráló, ami ha elkapja akár csak a kisujjunkat is, berántja az egész testünket, és végül bedarál.

A szerelem pedig… csak egy átkozott rossz dolog az ember életében, ami nélkül nyilvánvalóan egyszerűbb lenne a földi lét. De ki akarna egyszerűen élni? Ő nem akart. Ő szeretni akart! Elégni a szerelemben. Szeretni úgy, hogy belesajduljon a szíve, és minden nap meghaljon akár többször is, ha csak a férfira gondol, aki ha nincs vele, a hiánya szétmarja a mellkasát…

Dzsenna eljutott erre a szintre. Megismerte és megtapasztalta az igazi szerelmet. Érezte és tudta, hogy ez az, amit óvnia és védenie kell mindentől és mindenkitől, aki ártani akar neki.

Mert nincs is rosszabb egy olyan szerelemnél, amit szíven szúrt a bosszú angyala. Egy elátkozott szerelemnél, amit a pókhálós múltból visszanyúló démonok karjai tettek tönkre.

A sötétebbnél is sötétebb múlt, mint a gyilkos méreg, úgy terjedt szét egész Isztambulban. Befurakodott a szívekbe, és felemésztette az örömöt és a reményt.

Dzsenna még mielőtt becsukta volna naplóját, a következő mondatot írta bele:

Ez a könyv neked szól Zeynep, kicsim, hogy megismerhesd belőle te is Selim történetét.

ELSŐ FE JEZET

Isztambul, 2014.

A hajnal halkan, lopakodva simult rá a Boszporusz híd mentén a tengerszorosra, mintegy pasztellszínekbe öltöztetve az egész várost – beleértve az eget és a tengert is –, ami Európát választja el Ázsiától. Egy-egy hídon áthaladó autó hangja hasított csak bele a hajnali csendbe. A tenger békés vízfodra miután lomhán, de ritmusosan nekicsapódott a híd lábának, utat engedett a következő hullámnak. A sirályok most is, mint mindig, fáradtan köröztek. Azt várták, hogy végre felébredjen a város, és ők újra és újra, a már jól begyakorlott kamikaze repülős mutatványaikkal, lecsaphassanak egy-egy finom falatra, vagy üldözőbe vehessenek turistákkal teli hajókat, hogy aztán látványos cirkuszi repüléseikkel elkápráztatva a közönséget, kikönyörögjenek egy kis falat simitet[1] vagy egy kis börek[2]-morzsát.

Az isztambuli utcák is lassan ébredeztek. Mint minden reggel, a kereskedők kis kocsijukkal szállították portékáikat egyik pontból a másikba. Két szomszédos árus épp egymás mellett haladt el, és egykedvűen köszöntötték egymást egy fejbiccentéssel. Nyilvánvalóan a reggeli első teájukon már mindketten túl voltak, de a korai kelés miatt még számukra sem indult be teljesen a nap. Az egyik gyakorlott mozdulatokkal felfelé húzta fából ácsolt kiskocsiját a nem éppen kis emelkedőn, a másik ugyanígy tett lefelé a lejtőn: óvatosan, vigyázva engedte le, nehogy túlszaladjon a rakománnyal megrakott kocsi, és kárba vesszen a sok áru. Az egyik megpakolva rézszínű ajándéktárgyakkal, kávésibrikekkel, kanalakkal, fényes tálcákkal, rengeteg különféle méretű nazar boncuğu-val[3] – ami egyetlen török család háztartásából sem hiányozhatott. A másik kocsin gurigába tekert színes szőnyegek, kicsik és nagyobbak, rojtosak és rojt nélküliek, komorabbak és csodálatosan színesek, illetve díszesek. A kisebbek leginkább imaszőnyeg gyanánt szolgáltak.

***

Selim kelletlenül tápászkodott ki az ágyából. Szűkre húzott szemei képtelenek voltak engedelmeskedni gazdájuknak, aki a kintről beszűrődő erős fények hatására így gyakorlatilag csukott szemmel próbált botladozva közlekedni. A közelmúlt történései teljesen elvették még az életkedvét is. Hasogatott a feje, a másnaposság kegyetlen érzése gyötörte, és rányomta bélyegét az egész napjára. Előző nap ugyanis a postával egy gyanús boríték érkezett a nevére…

Selim jó eszű, jólelkű fiatal gyerek volt, akit az emberek gyógyításán kívül nem sok minden érdekelt. Naphosszat képezte magát az iskolákban, és rengeteget olvasott. Sőt, szinte egyfolytában olvasott, ezért egy-két könyv mindig volt nála, akármerre is járt. Szobájában két hatalmas polcos szekrény telis-tele volt különféle olvasnivalóval.

Annak idején, ha az iskolában a jó tanulmányi eredményeiért pénzjutalmat kapott, az első útja a könyvesboltba vezetett, ahol aztán gondolkodás nélkül otthagyta az aznapi apanázsát, cserébe telepakolta könyvekkel az iskolástáskáját. Amikor aztán elköltötte minden pénzét, kénytelen volt könyvtárakba járni, mert minduntalan csillapítani akarta múlni nem akaró tudásszomját. Otthon persze nem igazán vallotta be, hogy pénzszűkében van, inkább az ennivalón spórolta meg, amit elköltött.

Eléggé magának való gyerek volt, ritkán lógott együtt a korabeli fiúkkal. Egyetlen barátja volt csupán – Refik –, aki jobbára tolerálni tudta különc viselkedését, és aki mindig mellette állt jóban-rosszban. Selim a nehéz időkben is számíthatott rá, olyan volt számára, mintha a bátyja lenne.

Ő nem volt annyira könyvmoly-típus, inkább a kreatív dolgok érdekelték az életben. Nagyra tartotta barátját, felnézett rá, amiért az orvosnak tanult, és az emberek gyógyítására adta a fejét. Refik viszont imádta a finom ételeket – na, nem különben, mint Selim –, szeretett főzni, sütni. Remek szakács lett volna belőle, ha ezen az úton marad, de az élete sajnos nem arra kanyarodott, amerre szerette volna. Így a főzés csak hobbi maradt nála. A kenyerét újságírással kereste meg. Egy isztambuli lapnál helyezkedett el, amelyben tradicionális török ételek receptjeit mutatta be.

Jó páros voltak ők ketten. Refik mindenre figyelt, míg Selim szerette kicsit jobban elnagyolni a dolgokat maga körül. Az ő elméjét a szakkönyvek velős tartalma borította el, Refik figyelmét ugyanakkor semmi nem kerülhette el. Ahogy Selim körbeírta barátját: ő volt a szeme, az orra és alkalmanként a szája is. Teljes mértékben rábízhatta magát, mert tudta, hogy Refik megvédi mindentől.

Selim még az egyetemi évei előtt volt katona. Fogát összeszorítva hagyta maga mögött a rossz élményeket. Gyűlölte a fegyvereket, utálta a gyakorlatokat. A háború legalább annyira távol állt tőle, mint a gondolat, hogy még egyszer fegyvert fogjon a kezébe. Ezért is akasztotta ki az a felhívás, amit a médiában hallott, illetve a tényszerű felszólítás, amit a nevére megcímzett, lezárt borítékban talált. A török parlament ugyanis felhatalmazta a kormányt arra, hogy katonai alakulatokat küldjön Szíriába és Irakba az Iszlám Állam fegyveresei ellen. Selimnek tehát a szír határhoz kellett volna kivonulnia, de a pánik, ami hirtelen elöntötte az agyát, sokkal erősebb volt hazaszereteténél.

Neki, aki irtózik a fegyverektől, aki egy légynek sem tudna ártani, aki a gyógyításra, az életre esküdött fel és nem az öldöklésre, a halálra, most fegyvert kellene fognia, és ne adj’ isten még a ravaszt is meg kellene húznia… Forgott vele a világ, a gyomra felfordult, és erős hányinger gyötörte. Kemal Atatürknek, a törökök példaképének, aki még mindig büszkén mosolyog az intézmények és néhol a családi házak falairól is, most mintha bekeretezett, üveg mögé zárt arca féltő rémületről tanúskodott volna, és mintha megesett volna a szíve Selimen. Legszívesebben ő is óva intette volna a fiút: „Légy inkább orvos! Az emberek megmentője. Az az igazán neked való.”

A legenda szerint Zübeyde[4] álmában azt látta, hogy a fia egy minaret tetején, egy aranytálcán ül, hozzá pedig egy hang szól, amely azt hangoztatja, hogy ha elengedi gyermekét a katonai iskolába, a fia mindig magasan marad, ám ha nem, lezuhan onnét. Atatürk sorsa ez volt. A csúcsra jutott; katona lett, később miniszterelnök és köztársasági elnök. A törökök atyja. A lehető legnagyobb tiszteletet vívta ki magának otthon, csakúgy, mint külföldön. Azonban Selim más volt. Az ő sorsa nem a katonaság volt. Nem a háborúk. Esze ágában nem volt a frontra menni, noha tudta, ha nem megy, hát elviszik erőszakkal.

Az előző estét Refikkel töltötte egy bárban. Selim soha nem volt iszákos, de az elkeseredés, a félelem becsábította őket, és egymás után jó pár kupica rakit leöntöttek a torkukon. Hogy végül hogyan került az ágyába, arról fogalma sem volt, de a kijózanodással egyre erőteljesebben jöttek elő az emlékképek is…

***

– Refik… Refik vajon hol lehet? – tette fel magának a költői kérdést. Kibotorkált a konyhába, készített egy jó erős kávét, majd magába erőltette. Kisétált a Boszporuszra néző erkélyére, és végigpásztázta, amint a hajók távolodnak a kikötőkből, aztán a tekintete beljebb kúszott a szárazföldre, ahol járókelők százai lepték el az utcákat, tereket. A hangszórókból a müezzinek imára hívó éneke kánonban szállt a nyugat felől érkező széllel a melegen vibráló levegőben. Selim szerette ezeket az enigmatikus perceket, amelyek kizökkentették a rideg valóságból, és szinte észrevétlenül kúszott a bőre alá a hangulat, hogy végül eggyé váljon vele teljesen. Látta lelki szemei előtt, ahogy a müezzin állva, arccal a kibla[5] felé fordul, kezeit a füléhez emeli, és hangosan a következőket mondja: Allahu Akbar. Ashadu allá iláha illal-lah![6] A reggeli csendből úgy tört elő, mint egy sejtelmes lidérc, mégis végtelenül megnyugtató volt, és amikor meghallotta az ember, úgy érezte, elröpíti valami hihetetlen nyugalomba, elviszi a nihilbe, ahol minden egységes, minden homogén, csak az ima van és semmi más. A végtelenség misztikuma, a misztikum végtelensége volt ez. Általa szabadnak érezte magát az ember, mintha repülne.

Selim szerette Isztambult. Szerette a nyüzsgést, a nyári éjszakákat, a kabócák őrült játékát. A hajnalokat, amelyek a várost csodálatosan szép fényekbe és színekbe öltöztették; a pompát, a magabiztosságot, amit robusztus épületei sugalltak. Szerette az embereket. Felnőtt korára már új barátokat is szerzett. Ezek a kapcsolatok azonban kizárólag a tudományos beszélgetésekre korlátozódtak, ezért sosem értek a Refikhez fűződő barátság nyomába. Számtalan nagy koponya; orvos, filozófus, csillagász volt közöttük. Ez volt az ő valódi világa, itt érezte magát igazán otthon. És akkor egyszer csak egy postán érkező papírfecni megpróbálta keresztülhúzni a számításait, a régóta dédelgetett álmait, amikre az életét tette fel. Ahogy az erkélyen állva próbálta összerendezni kusza gondolatait, megszólalt a telefonja. Hirtelen visszacsöppent a valóságba.

– Efendim, itt Refik.

– Hogy kerültem haza? – kérdezte köszönés helyett.

– Taxival, barátom, taxival. Előbb elvittelek téged, aztán én is hazamentem. Nem voltál túl jó állapotban, már a kocsiban elaludtál, miután kiadtad magadból…

– Allah, Allah! Ilyet én még soha… – csóválta meg a fejét Selim.

– Ne szabadkozz már, barátom! Előfordul az ilyesmi. Várj, odamegyek. Ha már jól vagy és kialudtad magad, megbeszélhetnénk, mi legyen. Semmi ostobaságot ne csinálj addig, rendben?

Selim dús, sötét hajába túrt. Sportos alkata, erős válla és felkarja megfeszült a mozdulattól. Mobilját, miután kelletlenül kinyomta, lazán az ágyára dobta, és elment, hogy lezuhanyozzon. Semmi kedve nem volt Refikkel beszélgetni a „Mi legyen?” kérdéskörről. A zuhany alatt hasogatva csapkodtak a fejében a gondolatok. Minél inkább érezte testén a hűvös víz érintését, annál erőteljesebben tért belé vissza az élet, ami a kegyetlen valóságot hozta elő a tudatalattijából. Hiába volt a sok ital, rossz érzéseinek pillanatnyi, tüneti kezelésénél nem ért el vele többet. Ezt – mint gyakorló orvos – ő is pontosan tudta. Úgy érezte magát, akár a drogosok, akiknek testéből éppen kiürült az anyag, ami hosszú, kellemes pillanatokat okozott ugyan számukra – és amitől sokuk úgy gondolta, hogy mégis érdemes élni –, ám az azt követő krízis pillanatában ezek az emberek csak tombolni akartak. Ha nem jutottak utánpótláshoz, szívesebben választották volna barátjuknak a halált is.

Selim azonban teljesen tudatánál volt, és a nagy mennyiségű alkohol lassú tisztulása korántsem volt olyan borzasztó, mintha valamiféle tudatmódosító szer hatása múlt volna. Percekig folyatta a hideg vizet a fejére, és közben azon kattogott az agya, hogy elkövetkezendő napjait hogyan tervezze meg. Egyetlenegy dologban volt biztos csupán; hogy nem megy a határra, nem megy háborúzni, bármi is történjen. A megvalósítás kezdeti tervei lassan kezdtek csak körvonalazódni, bár fogalma sem volt róla, miként kezdjen neki. A menekülés gondolata tért vissza újra és újra a fejébe; el kell hagynia az országot, más megoldás nem lévén. Búcsút kell vennie Törökországtól, Isztambultól, amit annyira imádott.

***

Selim gyermekkora békésen telt egy kis tengerparti halászfaluban. A szülei egyszerű emberek voltak, és elég szegényes körülmények között éltek. Ennek ellenére erőn felül mindent megadtak gyermeküknek, amit csak lehetett. Selim kiválóan tanult, így apja nagyon büszke is volt rá. Mint a szivacs, úgy szívta magába a tudást. Még az iskolapadban eldöntötte, hogy orvos lesz. Ez azonban sok lemondással járt a szülőkre nézve. Anyja nagyon boldog volt, apja pedig még több munkát vállalt, csak hogy ő Isztambulban tanulhasson a legjobb iskolákban. Mindent nekik köszönhetett – azt, ami lett belőle, amilyen emberré vált – és persze saját magának is, hiszen kitartása és akaratereje példaértékű volt. Most mégis úgy érezte, cserben hagyja a szüleit, ha elmenekül Isztambulból. Valahol arra számított, hogy külföldön megtalálja a számítását, később pedig a távolból támogatja majd anyját és apját. Eltervezte, hogy amikor már stabilan megáll a saját lábán, őket is maga után hívja.

Egyszerre rettegett és volt bátor. Egyik pillanatban azt súgta a szíve, hogy maradjon, és törődjön bele abba, amit a sors szabott rá, de a következőben ezeket a gondolatokat szétrepesztette a gépfegyverek kegyetlen ropogása, amelytől úgy irtózott, mint semmi mástól az életben. Talán anyja sem örülne, ha katonaruhában kellene őt viszontlátnia. Biztosan aggódna érte, hiszen annyira jó lélek. Olyan sokat tettek érte, szerették, irányítgatták az életét, lehetővé tették számára, hogy azt tanulhassa, amit a legjobban szeret. Éppen ezért úgy érezte, tartozik nekik azzal, hogy kiváló orvos válik belőle. De most mégis… cselekednie kellett, nem várhatott tovább. A szülei meg fogják érteni. Nem, nem fogják megérteni… Ezt ő is nagyon jól tudta.

Egy nappal korábban

Selim remegő kézzel bontotta fel a belügyminisztérium levelét. Pontosan tudta, hogy mit fog olvasni benne, mégis reménykedett valami csodában. Teljesen kiszáradt a torka, mialatt végigolvasta a behívó szövegét. Nyaka körül fojtogató érzés hatalmasodott el. Orvos létére tisztában volt vele, hogy ez a kezdődő pánikroham egyik tünete. A félelem szülte pániké, amit szerencsére sikerült még csírájában elfojtani magában.

Úgy érezte, nem várhat, rögvest lépnie kell. A levelet lecsapta az asztalra, keze ökölbe szorult, és csakhamar egy megvalósítható terv körvonalazódott a fejében. Nem szeretett szívességet kérni senkitől, de a helyzet megkövetelte a gyors cselekvést. Egyetlen lehetőséget látott csak: Ali Kaant.

Ali Kaan volt az egyetlen olyan ember, akit ismert, és akiben a jelen helyzetben bízott. Róla tudta, hogy kiterjedt kapcsolatrendszerrel rendelkezik, többek között a törökországi magyar konzul jóbarátja. Valahogyan el kellett érnie, hogy pár órán belül vízumot kaphasson, különben esélye sem lett volna a gyors utazásra, és lőttek volna az egész tervnek.

Ali Kaan lánya, Özge egyszer csúnya balesetet szenvedett. Az apjától kapott robogóval indult iskolába, amikor egy jobbról érkező furgon gyakorlatilag felkente a kismotort Özgével együtt a sarki ház falára. Selim akkoriban rohamkocsin teljesített szolgálatot, mint mentős rezidens. A balesethez őket irányították ki. A lány lába több darabra tört, és a fertőzésnek is nagy volt a veszélye. Selim mindent megtett a helyszínen, amit csak lehetett, majd értesítette a lány apját, Ali Kaant is, aki rögtön a kórházba rohant.

Özge állapota javulni kezdett, miután összerakták széttört csontjait, de pár nap múlva belázasodott, és még az is felmerült, hogy a lány lábát le kell vágni, ha meg akarják menteni az életét. Ali Kaan sírva könyörgött Selimnek és az egész orvoscsapatnak, hogy tegyenek meg mindent annak érdekében, hogy Özge lába megmaradjon. A team azonban úgy döntött, hogy nem várhatnak tovább. Selim ennek ellenére is ragaszkodott hozzá, hogy kipróbáljanak egy másik fajta gyulladáscsökkentőt, és ha az sem hoz eredményt, akkor amputálják csak a testrészt.

Hála a konokságának a szer hatásosnak bizonyult, a gyulladás kezdett visszahúzódni, így a lány kérdéses végtagja megmenekült. A férfi egy hatalmas összeggel szerette volna meghálálni Selim segítségét, amit a fiú azonban nyomban visszautasított. Ali Kaan viszont hálája jeléül felajánlotta a fiatal orvostanhallgatónak, hogy keresse őt nyugodtan, ha bármiben a segítségére lehet.

Elővette hát Selim a mobilját, és kikereste a számát. Türelmetlenül várta, hogy a férfi felvegye a telefont.

– Ali Kaan Bayraktar, tessék.

– Dr. Selim Aslam.

– Üdvözlöm, Selim! Régen hallottam önről. – A katonás bemutatkozás után egészen barátságossá vált a hangja. Ez megnyugtatta a fiút. – Mi újság, doktor úr? Segíthetek esetleg valamiben? – Selim nagyot nyelt, és érezte, hogy homlokán gyöngyözni kezd az izzadság. Kínosan érezte magát és zavarban is volt.

– Igen… – nyögte ki végül. – Szükségem lenne a segítségére.

– Mondja csak, doktor úr, mit tehetek önért!

– Lenne rám pár perce személyesen? Nem telefontéma.

– Elég komoly a hangja. Remélem, nincs semmi baj… Rendben, találkozzunk. Éppen Fatihban vagyok. A Dopamine kávézóhoz mit szólna?

– Remek. A közelben vagyok én is. Fél óra múlva ott tudok lenni.

– Várom, doktor úr! – Selim megkönnyebbülve nyomta ki a telefont, bár ez még korántsem jelentett győzelmet, de kétségkívül közelebb került a megoldáshoz.

Dopamine kávézó

– Doktor úr! – nyújtotta kezét Selim felé Ali Kaan. Ő fogadta a köszönést, és a férfi után sietett, aki máris helyet foglalt egy kis kerek asztalnál. Ali Kaan sötétkék öltönyben volt, vállára vetve egy szintén kék színű tavaszi kabátot viselt. A haja és az arcszőrzete ápolt volt, egész lénye tekintélyt sugárzott.

– Iszik valamit? Egy kávét, teát? – kérdezte. Selim kellemetlenül érezte magát, hiszen ő kért szívességet, nem fogadhatta el a meghívást. Mosolyogva hárított. – Nos, hallgatom – fordult felé Ali Kaan.

– Bayraktar úr, vízumra lenne szükségem – mondta kertelés nélkül.

– Megoldható – mondta, miután kissé elgondolkodott. – Mikorra kellene?

– Azonnal. A lehető legsürgősebben – vágta rá Selim.

– Hova siet ennyire? – húzta össze a szemöldökét Ali Kaan. Selim erre csak megköszörülte a torkát, jelezve, hogy nem szívesen avatná be a férfit a részletekbe. Ali Kaan sóhajtott egyet, és nem faggatta tovább Selimet. – Értem. Tartozom magának. És ha ezzel segíthetek, akkor természetesen megteszem. Holnap délelőtt megkapja a vízumot. SMS-ben elküldöm, hová kell érte eljönnie.

– Nagyon köszönöm – hálálkodott Selim.

– Ha megbocsát, én megyek is – zárta le a találkozót Ali Kaan. – Vigyázzon magára nagyon, doktor úr! – nyújtotta a kezét a fiú felé, s közben mélyen a szemébe nézett. Miután kezet fogtak, a férfi távozott is a kávézóból.

Másnap

Selim egyetlen bőröndbe rámolta néhány ruháját és a személyes dolgait. A legnehezebb azonban még hátra volt. Nem tudta, mi lenne a rosszabb: elbúcsúzni a szüleitől – és mindent elmondani nekik – vagy egyszerűen köszönés nélkül elsuhanni a városból… Miközben ezen elmélkedett, már teljesen biztos volt a választásában. Nem mehet el a szüleihez, talán el sem engednék őt. Nem lesz egyszerű, de végül meg fogják érteni. És Refik…? Refik viszont nem fogja. A gyerekkori jóbarát értetlenül áll majd a helyzet előtt, de neki sem akart magyarázkodni. Refik pontosan tudta, mi történt, és hogy Selim mennyire kiakadt a levél láttán. Úgy döntött, biztonságosabb lesz mindnyájuk számára, ha egyenesen a reptérre megy, és ha eléri a desztinációját, onnan hívja fel őket.

Már régebben szöget ütött a fejében, hogy a magyar fővárost válassza úti céljául. Eszébe jutott egy korábbi telefonbeszélgetés, amit egyszer véletlenül hallott meg az anyja és egy bizonyos illető között. Valami olyasmiről volt szó, hogy Selimnek van egy unokatestvére, aki időnként Budapesten él, pontosabban ott is van egy háza, alkalomadtán pedig hazajár Isztambulba. Fél mondatokat hallott csupán, és nem is igazán értette, miről társalognak, csak azt érzékelte, hogy az anyja nagyon ideges lett, és megpróbált minél halkabban beszélni a telefonba, hogy ő még véletlenül se hallja meg, miről esik szó. Selimet ez annál kíváncsibbá tette. Többször próbálta megtudakolni a szüleitől, hogy ki az a fiú, az ő unokatestvére, kik a szülei, de sem az apja, sem pedig az anyja nem akart neki beszélni róla. Annyit árultak csak el, hogy a nála kicsit idősebb fiút, aki a magyar fővárosban él, Ismetnek hívják. Ez volt tehát az egyik fő érv, amiért Selim Budapestet választotta úti céljául.

Két lehetséges oda tartó járat volt aznap, Selim imádkozott Allahhoz, hogy Ali Kaan végre elküldje az SMS-t, és legyen ideje átvenni a papírokat még a gép indulása előtt. Türelmetlenül nézegette az óráját, és közben fel-alá járkált a lakásban. Kénytelen volt mindkét járatra megvenni a jegyét, ha biztosra akart menni. Végre meghallotta a várt hangot a telefonján, de csalódottan olvasta, hogy csak Refik érdeklődött felőle. Meg sem nyitotta barátja üzenetét. Szerencsére nem kellett sokat várnia, a következő hang már Ali Kaan üzenetét jelezte, benne a címmel, ahol átveheti a vízumot. Ez az! – gondolta magában.

Egy utolsó pillantást vetett Isztambulra, a Boszporusz napsütötte, csillogó hullámaira, még egyszer körülnézett kis lakásában, majd fogta a bőröndjét, és még mielőtt Refik megérkezett volna, hogy megpróbálja őt minden létező eszközzel visszatartani, elindult az Atatürk reptérre.

***

A repülőtér forgataga teljesen kijózanította lázas gondolataiból. Elhatározta, amint Budapestre ér, megkeresi az állítólagos és igen rejtélyes unokatestvérét, Ismetet. Abban reménykedett, hogy ez a rokon majd segít neki az ottani forgatagban, a beilleszkedésben, és nem utolsósorban végre fény derülhet a szülei által gondosan eltitkolt családi titokra is. Azt még nem tudta, hol keresse a fiút, de a belső hangja azt üzente neki, hogy meg fogja találni.

Pillanatokra képes volt megfeledkezni arról, hogy mi elől is menekül. Próbált a rejtélyes rokonra koncentrálni ahelyett, hogy folyton a török–szír határvonalon járt volna az esze. Menekítette még a gondolatait is, azt remélve, hogy a közérzete ettől majd javul.

A reptéri kavalkád, a hangosbemondók folytonos beszéde szerencsére egy dologra engedte csak koncentrálni, mégpedig arra, hogy becsekkoljon, majd megkeresse az Isztambul–Budapest járat „A” tizenegyes kapuját. A gép belsejébe vezető lépcsőkön már kissé nyugodtabb volt, és elégedetten foglalta el helyét az ablak mellett. Nézte a tájat, majd a reptér irányítótornyának forgó radarján akadt meg a szeme. Egészen beleszédült a látványba. Gondolatai újra cikázni kezdtek. Izgatott volt, mint mindig, amikor utazott valahová. A radar körül egy sirálypár körözött. Selim szeme követte a madarak táncát az égen. Kecsesen, gondtalanul keringőztek a magasban. Ő is erre vágyott. Szabad akart lenni, és szabadon akart segíteni az embereken. Gyógyítani akart, testet és lelket. És most azért utazott, hogy megvalósítsa az álmait, és végre ő segíthesse a szüleit, hogy legalább egy keveset viszonozni tudjon abból a sok jóból, amit neki adtak. A gépmadár közben lassan felszállt, ő pedig szabadon repült, akár a sirályok.

Isztambul, Selim lakása

Refik hármasával szedte a lépcsőfokokat, úgy sietett Selimhez, de amikor felért a lakásába, már csak hűlt helyét találta.

– Allah, Allah, ó Selimem! Nem tudtál volna megvárni? Hova a csodába mehettél? Merthogy elmentél, az biztos. Amilyen állapotban tegnap voltál… – méltatlankodott, miközben idegességében fel-alá mászkált az üres lakásban. Egyszer csak megcsörrent a telefon. Refik megrettent. Nem tudta, mitévő legyen. Barátját semmi szín alatt nem akarta kellemetlen helyzetbe hozni, ezért úgy döntött, nem veszi fel. De a telefon egyre csak csöngött, szinte megállás nélkül, erőszakosan. Refiknek feltűnt, hogy Selim nem túl precízen és valószínűleg sietve csomagolt, mert szerteszét hagyott zoknik és ingek hevertek az ágyon, a szőnyegen. Gyors mozdulatokkal rendet rakott, visszahajigálta a nyitott szekrénybe az árva ruhadarabokat, ellenőrizte, hogy barátja valóban bezárta-e az ablakokat a hálóban és fürdőben is, majd kiment a lakásból, és kulcsra zárta maga mögött az ajtót.

– Refik? – hallotta egy nő hangját a lépcsőházban, majd megpillantotta magát a nőt is, ahogy felfelé szaladt a lépcsőn Selim lakásának az irányába. Solmaz volt az. A lány, aki őrülten szerelmes volt Selimbe, de ő még csak tudomást sem volt hajlandó venni róla.

– Nahát, Solmaz!

– Szia, Refik. Selim odafönt van? – fújtatott amaz.

– Most inkább ne zavard őt, Solmaz! Alszik. Tegnap kicsit kiütötte magát.

– Ugyan már! Miért aludna ilyenkor? Sürgősen beszélnem kell vele! – erőszakoskodott.

– Ne zavard, kérlek! Pocsék éjszakája volt, nincs jól – mondta a férfi nyomatékosan.

– A telefont sem vette fel. Muszáj vele beszélnem! Érted?

– Te magad is láthatod, ha nem vette fel a telefont, az is csak azért volt, mert alszik, nincs jól. Majd beszélsz vele később. Na gyerünk, menjünk le!

Azzal Refik megfogta a lány karját, és elkezdte lefelé vezetni a lépcsőn.

– Dehát… csak így lerángatsz engem? Ne hülyéskedj már, Refik! Milyen barát vagy te?

– Jó barát. Na gyere, kérlek! – vonszolta tovább a kétségbeesett nőt, aki semmit nem értett az egészből. Az utcán megáll tak, a férfi leintett egy arra kanyarodó taxit, majd kinyitotta az ajtaját Solmaz előtt.

– Ülj be, kérlek, és mostanában ne gyere ide! Hallod? Még a környéket is kerüld el messziről! – utasította Refik.

– Na de miért ne?

– Ne kérdezz semmit, csak menj! Vigye őt haza! – szólt a taxisnak, és egy pár lírát nyomott a kezébe. A jármű elindult, és Solmaz csupa könny, hatalmas, őzike szemekkel, értetlen, csodálkozó ábrázattal meredt Refikre az ablaka mögül. A férfi megfordult, és elindult a másik irányba. Alighogy bekanyarodott a sarkon, hirtelen három fekete ruhás fickó támadt rá, akik egy sötét üveges kocsiba tuszkolták, majd elhajtottak vele.

***

Selim élvezte a gondtalan repülőutat. Úgy érezte, az igazi élete most kezdődik el, és minden, ami idáig történt, csak felkészülés volt rá. A stewardess kedvesen mosolygott, amikor eltolta mellette a kis zsúrkocsit. Derűsen italt töltött, majd jókedvűen Selim felé kínálta.

Ez ám a Kánaán vagy a paradicsom! – gondolta. Elégedetten belekortyolt whiskyjébe, és már-már kezdte elfelejteni, hogy miért is kényszerült erre az utazásra, amikor hirtelen a gép nagyot rántott, mire azok az utasok, akik nem voltak bekapcsolva, kiestek az ülésükből.

Sikítozás és pánik lett úrrá az utastéren. Ahogy a gép újra egyenesbe került, Selim kikapcsolta az övét, és felpattant, hogy segítsen a bajbajutottakon. Felsegített egy idősebb urat, aki eléggé megütötte magát. Összetört a szemüvege, és olyan szerencsétlenül esett, hogy szétvágta vele az arcát. A gép ekkor újra zökkent egy hatalmasat, mintha csak egy óriás rántott volna rajta egy jókorát. Ennek már fele sem volt tréfa. A pánik elkerülhetetlenné vált az utasok között, akik egyszer csak meghallották a hangszórókból a pilóta hangját.

– Hölgyeim és uraim! Itt a kapitány beszél. Kérem, őrizzék meg nyugalmukat! Sajnálattal kell közölnöm önökkel, hogy a repülőgépet fegyveresek térítették el az eredeti úti céljától. Budapest helyett kénytelenek leszünk leszállni a szerb fővárosban, Belgrádban.

Az utasok között volt, aki hangosan imádkozni kezdett, akadt, aki fel sem mert nézni – arcát a tenyerébe temetve próbálta túlélni a helyzetet, mintha ott sem lenne. Voltak sérültek, olyanok, akik a földre kerültek – azután maradtak is ott, mert moccanni sem mertek –, és néhányan annyira pánikba estek, hogy összevissza szaladgáltak idegességükben. Ám ez csak addig tartott, amíg a terroristák a pilótafülkéből kirohanva be nem rontottak az utastérbe. Az egyik sötét ruhás és maszkos, kegyetlen tekintetű gengszter ekkor olyan erővel ordította el magát, amitől még azokban is megfagyott a vér, akik ez idáig fegyelmezetten tűrtek, és bíztak a jó szerencséjükben. Elképzelni sem tudták, honnan termett ott az a két férfi – valószínűleg valahol elöl ülhettek, a kapitányhoz közel, hogy aztán felfegyverkezve ráhozhassák a frászt a személyzetre és az utasokra. Na és a fegyverek hogyan kerülhettek fel a gépre? Nyilván ez a kérdés foglalkoztatott mindenkit a fedélzeten, amikor már túl voltak a kezdeti sokkon…

A felszállás előtt néhány órával, Eminönü, Galata híd

– Elintézted? – kérdezte a férfi, miközben oldalra sandított barátjára, aki épp egy hatalmas halas szendvicset tömött a szájába. – Jól van. Igen, mi készen állunk – folytatta a telefonbeszélgetést, és oldalba bökte harapóskutya-képű cimboráját. – Rendben. Tiszta sor. Az esti sörünket már Belgrádban isszuk meg! – Elvigyorodott, és kinyomta a telefont.

– Na, mi van? Fönt van minden? – kérdezte a másik tele szájjal, miközben a végigcsurgó joghurtos öntetet lenyalta a kézfejéről.

– Hogy tudsz ennyire gusztustalanul zabálni? – nézett rá amaz, és megcsóválta a fejét.

– Most mi a bajod? Éhes vagyok. Szerinted legközelebb mikor jutunk kajához? A gép nemsoká’ felszáll. Ott nem kapunk ebédet, abban biztos vagyok!

– Hihetetlen, hogy még ilyenkor is csak a hasadra tudsz gondolni!

– Hát, ez van. Feltették a fegyvereket? Fent van minden a gépen?

– Ja, ja! Emirhan a saját kezével vitte fel őket az utastérbe. Ott van mind, ahová kértük. Az első ülések fölött.

– Remek! Könnyű dolgunk lesz, meglátod! – csámcsogott tovább a kutyaképű.

– Ja, könnyű – nyugtázta a másik a barátja mondandóját, és rágyújtott egy cigire.

A repülőgép fedélzetén

– Az egész társaságnak pofa be, csak semmi meggondolatlan mozdulat, mert szarrá lövünk mindenkit, és csak a hullátok fog földet érni! – kiabált az egyik fekete ruhás férfi.

Selim eközben próbálta ellátni a sérültek sebeit, mit sem törődve a két erőszakos fickóval. S bár a szeme sarkából látta, hogy az egyik elindul felé, hivatástudata erősebb volt a félelménél, és továbbra is igyekezett arra koncentrálni, amit csinál.

– Te süket vagy, vagy mi a fasz? Neked talán külön kérvényt nyújtsak be?

A fekete ruhás előrelendítette fegyverét, és a hegyével úgy megbökte Selimet a vállánál, hogy az a földre bukott.

A fiú úgy érezte, rögtön felrobban, és ökölbe szorította a kezét, de a következő pillanatban már meg is gondolta magát, mert nagyon is tartott a terroristáktól.

Egyre csak azon kattogott az agya, hogy az erőszak elől próbálta menteni az irháját, és tessék, mit kapott cserébe? Pont egy ilyen helyzetbe kellett belecsöppennie, amikor eddig olyan békés élete volt. Mintha fönt is úgy rendezték volna, hogy ne tudjon megszökni a sorsa elől. Talán hiába is menekülne el a világ legtávolabbi szegletébe, ott sem szabadulhatna meg tőle. Mi van, ha tényleg az az ő sorsa, hogy harcoljon, hogy szembeszálljon az ellenséggel… Na de pont ő, a galamblelkű, mindenkin csak segíteni akaró orvos? Őt pécézték volna ki maguknak odafönt? Nem, az nem lehet! Ezt a kalandot ép bőrrel kell megúsznia. Sőt, megúszniuk. Az összes utasnak és a személyzetnek is.

Míg Selim agyában cikáztak a gondolatok, addig a másik nagydarab, lógó kutyapofájú, maszkot viselő fickó a stewardesst vizslatta, és végigtapogatta feszes, szűk szoknyás tomporát. A lány csak nyelt egy nagyot, mert az életét jobban féltette annál, mint hogy lekeverjen egy hatalmasat a férfinak, hiszen annak beláthatatlan következményei lehettek volna. Selim nehezen tartotta vissza magát, de minden erejével azon volt, hogy továbbra is megpróbáljon valahogyan segíteni a sérülteken. Az idősebb férfi, aki őt őrizte, leste minden mozdulatát, mintha legalábbis ő lenne ennek a repülőnek az egyetlen utasa, aki valami olyan meggondolatlan dolgot művelhet, amire nincsenek felkészülve.

Végül is, élünk, repülünk, a gép egészben, a pilóta és a személyzet uralja a helyzetet, a néhány pánikoló ember kivételével, akik nem tudnak az érzelmeiken uralkodni. Ez számít csak. Újratervezés: akkor ezek szerint nem Budapest, hanem Belgrád. Nem a világ vége. Megoldható, korrigálható, csak egyetlen dolog lényeges: nem felbőszíteni a vadembereket, és megvárni, hogy a gép épségben landoljon a kifutón. Túlélni ezt a szörnyű és nem mindennapi szituációt. Ez az egyetlen cél most. Hogy utána mi lesz velük, azon majd ráérnek később gondolkodni. De egyelőre nyugalom, azonkívül meg bízni, bízni és bízni!