Lorraine Brown

A párizsi

csatlakozás

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

Párizs, hét hónappal később

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Elismerő szavak A párizsi csatlakozásról

„Üdítő, bájos és csodálatosan kikapcsol.”

BETH O’LEARY

„Egy káprázatosan lebilincselő mese
a szerelemről és önmagunk megtalálásáról.”

MIKE GAYLE

„Egy elbűvölő, romantikus olvasmány, olvasás közben folyton croissant után sóvárogtam.”

SOPHIE COUSENS

„A csodás leírások miatt legszívesebben
az első párizsi vonatra felülnék
a lezárások után.”

KATE EBERLEN

„Végtelenül bájos, az embernek kedve támad tőle azonnal Párizsba rohanni!”

NINA POTTELL

„Egy varázslatos, modern szerelmi történet, és újra teljesen belezúgtam Párizsba!”

HELLY ACTON

„Üde, vicces, és feldobja a sötét téli éjszakákat!”

ZOE FOLBIGG

„Egy isteni, romantikus könyv
színültig örömmel.

Mármint kinek ne lenne szüksége rá,

hogy véletlenül Párizsban lyukadjon ki?”

LAURA PEARSON

„Friss és romantikus.

Egy tökéletes feel-good regény.”

NICOLA GILL

Lorraine Brown korábban színésznőnek tanult, nemrég diplomázott pszichodinamikus terápiából. Londonban él párjával és nyolcéves kisfiukkal.

A párizsi csatlakozás az első regénye.

Apának, aki imádta volna ezt a könyvet.

1. fejezet

A velencei Santa Lucia állomás lépcsőjén rohantam felfelé, pár perccel azelőtt, hogy a vonat elindult volna nélkülünk. Igyekeztem lépést tartani Si-jal, aki már több méterrel előttem járt, és épp az állomás bejáratának üvegajtaján vetődött be.

– Gyere, Hannah! – kiáltotta, és eltűnt a szemem elől.

Magamban morgolódva cikáztam jobbra-balra egy nagyjából százötven turistából álló csapat között, akik úgy döntöttek, hogy ez a legmegfelelőbb hely arra, hogy nekiálljanak a térképeikkel ügyetlenkedni.

– Bocsánat – szabadkoztam átfurakodva közöttük, miközben szaggatottan vettem a levegőt, és hevesen zakatolt a szívem. Az nem volt opció, hogy lekéssem a vonatot; cseppet sem érte volna meg a vele járó összezördülést.

Az utolsó pár lépésre felgyorsítottam, miközben az izzadság patakzott a hátamon, átáztatva a vékony, ujjatlan pamutfelsőmet, és összegyűlt a farmerom derekánál. Rajtam pedig keserű megbánás hatalmasodott el, amiért ezt a ruhát vettem fel a harmincfokos hőségben. Okosnak hittem magam: az éjszaka közepén biztosan úgyis megfagyok a vonaton, ezért ennek megfelelően öltöztem fel, ami most cseppet sem bizonyult ideálisnak, ahogy a fejemet tűzte a júliusi napsütés.

Si nyomába eredtem, aki már bejutott. Nehezen tartottam a tempót, szőke haja néha felbukkant, néha eltűnt a szemem elől. A bőröndöm, amit nyilvánvalóan nem nagysebességű manőverekre terveztek, vagy az oldalára borult újra és újra, vagy fájdalmas ütéseket mért a bokámra. Mintha minden szépség kiveszett volna Velencéből abban a másodpercben, hogy berohantam az állomás bejáratán. Már nem hallottam a vízitaxik dudálását, és nem fotóztam le a lenyugvó nap tükörképét a Canale Grandén. Most mást sem hallottam, mint szüntelen traccsolást, a túlságosan harsány hangosbemondó olasz karattyolását, valamint a kimelegedett, fáradt gyerekek ordítását. Elszomorított, hogy az állomás káosz uralta, neonfényes betontömbje foltot ejt a gyönyörű Velencéről alkotott benyomásomon.

– Lemaradsz! – kiáltotta Si a válla fölött.

Megvárta, míg utolérem, majd megfogta a kezem, és maga után húzott. Biztosan nevetséges látványt nyújtottam, ahogy a kardigánom verdesett utánam, mint egy szuperhős köpenye, miközben a pasim minden teketóriázás nélkül végighúzott magával az előcsarnokon. A lábam még sosem mozgott ilyen gyorsan, mint most, ahogy átfurakodtunk a tömegen, elkerülve a jegykiadó automaták előtt álló félelmetesen hosszú sorokat. Ugyanis Si volt annyira okos, hogy kinyomtassa a jegyeinket, mielőtt elindultunk Londonból.

– Oké. Hányas vágány? – kérdezte lihegve, majd a földre ejtette a táskáját, és olyan hirtelen állt meg, hogy megbotlottam a cipője sarkában, és majdnem nekizuhantam. Komolyan, egy pillanatra megfordult a fejemben, hogy feladom az egészet, és beismerem a vereségemet. Itt tölthetnénk még egy éjszakát Velencében, szép lassan megvacsorázhatnánk, aztán andaloghatnánk késő este a Cannaregio romantikus mellékutcáiban, az egyetlen városrészben, amit nem volt időnk teljesen feltérképezni. Ha másnap délután Si húga, Catherine nem menne férjhez Amszterdamban. Sosem bocsátaná meg, ha késve érkeznénk, vagy – még rosszabb esetben – nem érnénk oda.

Lihegve a csípőmre tettem a kezem, Si arcát figyeltem, aki az induló járatokat pásztázta a kijelzőn, és magában motyogott: Roma Termini, Milano Centrale, Verona Porta Nuova. Meglepett, hogy milyen tökéletesen ejti az olasz helységneveket, eddig fogalmam sem volt róla, hogy efféle tehetséggel rendelkezik.

– Amszterdam, ötös vágány – mondta felém pillantva, és megfogta a kezem. – Gyere, Hannah! Szerintem még elérjük.

Rohanni kezdtünk, elszaladtunk egy Relax and Caffè nevű hely mellett, aminek a nevét biztos iróniának szánták. Si nyomában végigszáguldottam a tömegen, kerülgetve a pici bőröndök veszélyesen ólálkodó kerekeit, amik minden kanyarban ott leselkedtek ránk.

– Mindjárt ott vagyunk! – kiáltotta valahova elénk mutatva.

A hazafiasan az olasz zászló három színében pompázó vonatunk büszkén és mozdulatlanul állt a síneken a nyitott ajtajával, mintha gúnyt űzött volna belőlünk: akár sikerülhet is, de biztosan összejön? Si felém nyúlt, kikapta a bőröndöt a kezemből, és gyorsan előrerohant a két táskát a magasban tartva. Levegőért kapkodva, és az oldalamba nyilalló gyötrelmes fájdalom ellenére előrevetettem magam, mint egy sprintfutó, aki épp a célvonalat készül átszelni.

Füttyszó hallatszott.

– Basszus – kiáltotta Si. – Várjanak! – kiabálta a kalauznak.

A legközelebbi kocsihoz igyekeztünk. Si bedobálta a csomagjainkat, majd engem is feltolt utánuk. Megpördültem, hogy lássam, ő is jön-e utánam. Összerezzent az arcom, amikor az ajtó nekicsapódott, aztán ismét kipattant, ahogy befurakodott rajta, majd végleg becsukódott. A vonat szinte azonnal megmozdult, rázkódva indult el, majd fokozatosan gyorsulva kisiklott az állomás homályából.

– Jól vagy? – kérdezte Si, és a tenyerével törölgette a homlokáról az izzadságot.

– Asszem – feleltem kifulladva, miközben az oldalamat dörzsölgettem.

Levettem a kardigánom, a derekamra kötöttem, és hátradőltem, mert túl kimerült voltam ahhoz, hogy érdekeljen, a tűzoltókészülék csöve a gerincembe vág. Amikor magam elé nyújtottam a karom, az ablakon beszüremlő aranyszínű fényben feltűnt, hogy mennyire lebarnult, miután néhány napot a velencei napsütésben töltöttem. A máskor sötét szőrszálak úgy festettek, mintha szőkére színezték volna őket. Mindkét oldalról körbevett bennünket a lagúna; vízitaxik hasítottak teljes gőzzel a vízen, valószínűleg a reptér felé, meg vissza. Egy vagyonba kerülnek, úgyhogy mondanom sem kell, hogy az egész utazás alatt irigykedve lestem őket a vízibuszra váró kígyózó sorokból.

Si lehajolt, kicipzárazta a táskáját, és beletúrt, majd meglebegtette a mélyéről elővarázsolt jegyeinket.

– Legalább az egyikünk felkészült – mondta magában nevetgélve. – Komolyan, Hannah, mire mennél nélkülem?

– Egész biztos, hogy boldogulnék – motyogtam magam elé. Jelenleg nem volt kedvem a tréfás megjegyzéseit hallgatni arra vonatkozóan, hogy milyen haszontalan vagyok.

Hallotta a válaszomat, és a fejét leszegve, kétkedve vett szemügyre.

– Nem mintha az elmúlt egy óra ezt bizonyítaná.

Mert nyilván szándékosan hagytam a pénztárcámat a szállodánk melletti helyes kis ajándékbolt pultján. Észre sem vettem, hogy eltűnt, amíg fizetni nem akartam a vízibuszjegyért, és persze vissza kellett rohannunk érte, át a tömegen, kerülgetve az övtáskás turisták csődületét, akik csigalassúsággal kóvályogtak a macskaköves utcákon. A csinos, sötét hajú helyi lány elővette a pult alól, és derűs mosollyal nyomta a kezembe. Mire visszakutyagoltunk a megállóig, a sor hossza megnégyszereződött. Felvetettem, hogy mi lenne, ha összegereblyéznénk a maradék pár eurónkat, és vízitaxit bérelnénk, Si azonban egyenesen elutasította az ötletet a vérlázító árakra hivatkozva. Tekintve, hogy eddig mennyit költött erre az útra, kissé érdekesnek találtam, hogy pont itt húzza meg a határt.

Felállt, és megborzolta a hajam.

– Sikerült, ez a lényeg – jelentette ki.

Bólintottam, majd megfogtam a bőröndömet. Nagy nehezen sikerült hosszabbra engednem a fogantyúját, de közben odacsíptem az ujjamat. Megszívtam, hogy csillapítsam a fájdalmat. Si, aki észre sem vette, a tenyerével rácsapott egy gombra, és kinyitotta a következő kocsi ajtaját. Hűséges kiskutyaként követtem, minden második pillanatban ráléptem valakinek a lábára, sűrű bocsánatkérések közepette.

– Itt is vagyunk – közölte vígan Si, és megállt az első osztályú hálókocsi előtt, amit különleges meglepetésnek szánt kettőnknek.

Megvártam, míg kinyitja az ajtót.

– Ó! – szólalt meg.

Bekukucskáltam a válla fölött. Egy család már volt odabent, a holmijuk és mindenféle műanyag játék tarka halomban hevert szanaszét a földön.

– Elnézést, de tulajdonképpen ez a mi fülkénk – mondta Si, és megmutatta a férfinek a jegyünket, majd ellentmondást nem tűrve a földre ejtette a táskáját. – Látja? H kocsi, négyes fülke. Lehet, hogy az önöké odébb van?

A férfi megfordult, hogy mondjon valamit franciául a nőnek, aki a felső ágyon ült, és a lábát lóbálta. Csillogó, tökéletesen szimmetrikus bubifrizurát viselt, ami épp az álla fölött végződött. Ösztönösen megérintettem a saját fürtjeimet, amik elszabadultak és begöndörödtek a hőségben. Vártunk, mindketten kínosan vigyázzban állva. Sajnáltam a kisfiút, aki félénken behúzódott az apja lába mögé, pedig nem arról volt szó, hogy nem lesz saját fülkéjük, csupán rossz helyre szálltak be.

Sok-sok papírzizegés, valamint gyorsan elhadart párbeszéd után, amiből én semmit nem értettem, a férfi megmutatott Si-nak egy papírt. Mindketten szemügyre vettük: a jegyükre pontosan ugyanaz volt írva, mint a miénkre, 19:20-as Velence–Amszterdam járat, H kocsi, 4-es fülke.

– Az isten szerelmére – szisszent fel Si.

Bizonyára dupla foglalás történt. És nekik gyerekük van, ezért nyilván ők fognak itt maradni. Azt azonban már kapiskáltam, hogy Si gyűlöl veszíteni. Egyetlen év együtt alapvetően nem olyan hosszú idő, és még mindig sok felfedeznivalónk akadt egymásban, főleg most, hogy együtt is éltünk.

– Akkor jobb, ha megkeressük a kalauzt, igaz? – vetette fel Si, kitartva az akarata mellett.

– Ahogy gondolja – felelte a francia, és közömbösen megvonta a vállát.

Hátrálni kezdtem a folyosó felé.

– Gyere, Si! Hagyjuk!

Si végül feladta, követett engem, majd egyenesen odamentünk az első vasúti alkalmazotthoz, akit megláttunk. Si közölte a nővel, hogy hivatalos panaszt akar benyújtani, aki (Si legnagyobb bosszúságára) elmagyarázta, hogy itt, a vonaton semmit nem lehet tenni, és hogy amint odaérünk Amszterdamba, fáradjunk be a jegyirodába. Annak ellenére, hogy útközben egy italos kocsit toló utaskísérőnek is kifakadt, végül egy kényelmetlen, kőkemény ülésen végeztük pár kocsival arrébb, a másodosztályon. Si füstölgött, de úgy tett, mintha nem így lenne.

– Jó lesz nekünk itt is – mondta, miközben próbálta beszuszakolni a táskáját a fejünk feletti csomagtartóba, majd inkább berugdosta az ülés alá, amikor végre derengeni kezdett neki, hogy nem fog beférni. Elhúztam a térdem, hogy elengedjem. Meghagytam neki az ablak melletti ülést, mert egyszer már vonatoztunk közösen, és emlékeztem rá, hogy folyamatosan amiatt nyafogott, hogy az emberek „állandóan” a vállának ütköznek. Illetve azt is tudtam, hogy amint végre elhelyezkedik, már alszik is, mint a tej; jobb lesz neki, ha az ablakhoz dőlhet. Csakhogy most az elkövetkezendő tizenöt órára itt rekedtem, és még csak ki sem tudtam bámulni az ablakon álmodozva, és elmosódott képeket sem készíthettem a kilátásról. Fel-le húzkodtam az ujjaimat a fényképezőgép pántján, ami szinte állandóan a nyakamban lógott az elmúlt néhány nap során, és azon tűnődtem, hogy vajon lesz-e időm ellőni egy fél tekercs filmet Amszterdamban még az esküvő előtt.

– Sajnálom ezt az egészet, Han – szólalt meg Si bűnbánóan. – Mekkora szívás! – Megfogta a kezem, és a hüvelyk- és mutatóujjam közt simogatta a bőrt. – Különleges meglepetésnek szántam. Csak egyszer vagy harmincéves, nem?

Elfordítottam a térdem, hogy szembeforduljak vele, és az arcára simítottam a kezem.

– Semmi baj, Si. Komolyan. Nagyon jól érzem magam.

– De az egész menetrendünket megterveztem – folytatta. – A Tripadvisoron mindenki ódákat zengett az első osztályú hálókocsis fülkékről, azt írták, nagyon otthonosak és romantikusak. Máskülönben repjegyet foglaltam volna.

– Ez is romantikus – erősködtem. – És csak még kalandosabb így az egész, hogy ágy nélkül töltjük az éjszakát.

– Nem épp a kaland járt a fejemben, amikor lefoglaltam – jegyezte meg, és a könyökével az ablak peremére támaszkodott, két ujjával belecsípett az orra hegyébe. Látszott rajta, hogy majd beleőrül, hogy nem a terv szerint haladtak az események. Üdv a világomban, gondoltam.

– Próbálj meg lazítani – mondtam, és a kezemmel legyezgettem magam a nagy hőségben.

– Itt még légkondi sincs, látod? – folytatta Si, és a pólója vállrészével törölgette az izzadságot az ajka fölül.

– Szerintem a hálófülkében sem lett volna – érveltem, azzal előhalásztam a könyvemet, mert úgy döntöttem, jobb, ha hagyom, hogy egyedül kidühöngje magát.

A Holtodiglan felénél tartottam, amit Ellie barátnőm adott kölcsön, mert állítása szerint én vagyok az egyetlen ismerőse, aki még nem olvasta. Leszámítva a főszereplőnő pszichotikus hajlamait, úgy gondoltam, van valami igazán izgalmas az elképzelésben, hogy az ember kilép a jelenlegi életéből, és teljesen új személyazonossággal folytatja. Szerintem nagyon kicsiben én is hasonlóképp változtam meg, amikor Si-jal találkoztunk. Lecsillapodtam, önmagam egy sokkal visszafogottabb, nyugodtabb verziója lettem. Az a fajta barátnő, akit Si megérdemel. Mindig is úgy gondoltam, hogy megvan bennem a potenciál, hogy ilyenné váljak, amikor majd találkozom a megfelelő emberrel. És azok után, amit Velencében tapasztaltam, úgy tűnt, működik a dolog. Az ajkamba haraptam, mert nem bírtam ki, hogy ne mosolyodjak el, miközben próbáltam kényelmesen elhelyezkedni, és megpihentettem a fejem Si vállán.

– Ki kell mennem a mosdóba – suttogta a fülembe valamivel később végigsimítva a combomat. – Bocs, kicsim.

Egy ásítást elfojtva felültem.

– Mennyi az idő?

Si az órájára pillantott.

– Tíz perccel múlt tíz.

Akkor még több mint tizenkét óra hátravan. A nyakam sajgott, borzasztóan vágytam rá, hogy egész testemmel elnyújtózzam, és széttárt végtagokkal, a hátamon fekve alhassak, mint egy tengeri csillag. Amikor felálltam, hogy elengedjem, bizonytalanul álltam a lábamon.

– Egy pillanat, és jövök – mondta, azzal elindult. Néztem, ahogy távolodik, és csak ámultam azon, hogy még ilyen körülmények között is sikerült fittnek és üdének látszania a smaragdzöld, galléros pólójában és az egyenes szárú, indigókék farmerében. A haja ugyanolyan természetes mézszőke színben pompázott harminchárom évesen, mint ötéves korában, ami bosszantó módon azt jelentette, hogy még mindig kifejezetten fiatalnak tűnt. Nemrég még a személyijét is elkérték bevásárláskor, ami velem több mint tíz éve nem fordult elő. Tovább rontott a helyzeten, hogy egy héttel az indulás előtt épp oldalra tűztem a dús frufrumat, csak a változatosság kedvéért, és ott volt: az első ősz hajszálam. Hogy lehetséges ez? Hiszen szó szerint épp most léptem ki a húszas éveimből! Azonnal sötét gondolataim támadtak a küszöbön álló halálomról (ami most még közelebbinek tűnt, mint valaha), és arról, hogy a felét sem értem még el annak, amire vágytam. Még csak a génjeimet sem okolhattam: anya ötvenhét éves volt, és egyetlen kósza ősz szálat sem láttam a vékonyszálú, sötétszőke hajában. Arról pedig fogalmam sem volt, hogy apa megőszült-e vagy sem. Az ő haja is sötét volt, mint az enyém, és az ő bőre is olíva tónusú. Ő is alacsony volt és zömök, amilyen szerintem én is, szóval akár őt is hibáztathatom az őszülés miatt. Miért is ne, mivel úgysem volt a közelemben, hogy megcáfoljon.

Hátradőltem, és az élet jelei után kutattam az ablakon túl, bármi után, ami elárulhatja, merre járunk. A zötykölődés közben elvesztettem a fonalat, hogy épp melyik országban járunk, mintha a vonat bárhova elvihetne, és én hagynám is neki. Odakint csupán hébe-hóba bukkant fel egy-egy fénypont a látóhatáron, akár citromsárga festékpöttyök a fekete vásznon. Az üvegen tükröződve láttam a traccsoló amerikai fiúkat a kocsi szemközti oldalán; most a szüleiknek támaszkodva aludtak, a szemük csukva volt, de nem teljesen, látni lehetett a szemhéjuk alatt a fehér csillanást. Azon tűnődtem, hogy Si meg én is ilyenek leszünk-e pár év múlva: akik keresztül-kasul átszelik Európát néhány gyerekkel, akik vérre menő vitákat folytatnak az édességek meg amiatt, hogy ki játszott többet a Nintendóval.

Megrezzent Si telefonja. Nem vallott rá, hogy bárhová is elinduljon becses tulajdona, az arany iPhone-ja nélkül, ami szinte mindig a kezéhez volt nőve. Miután körbetapogattam a padlót a lábammal, megtaláltam az üléseink közé beékelődve. Egy üzenet világított a kijelző tetején. Félig rápillantottam, gondoltam, biztosan a húga az, aki folyamatosan üzenetekkel bombázta az esküvő hajrájában. Letettem a lehajtható asztalára.

Amikor felemeltem a tekintetem, Si állt mellettem.

– Hoztam innivalót – jelentette ki.

– Szuper – mondtam mosolyogva. Ettől majd felélénkülök egy kicsit.

Eloldalazott a térdem mellett, bekucorodott az ülésre, és elvette a telefonját.

– Ó! – szólalt meg. – Azt hittem, ezt magammal vittem.

A kijelzőt pásztázta.

– Kaptál egy üzenetet – közöltem.

– Igen?

Csettintett a nyelvével, és beírta a kódot.

– Ki volt az?

– Munka – felelte, és a zsebébe mélyesztette a telefont.

– De ugye nem Dave? – érdeklődtem az új, rémálomba illő közvetlen felettesére utalva. A pár hónappal ezelőtti munkakezdése óta megkeserítette Si életét, és állandóan szekírozta valamivel. A többi esetben pedig megpróbálta Si nyakába varrni a hibákat, amiket ő maga követett el.

– Nem, hál’ istennek, és most ő az utolsó, akire gondolni akarok – felelte, és a feltétlenül szükségesnél nagyobb erővel hajtotta le az asztalomat. – Tessék. Hoztam neked egy bort.

Nagy buzgalommal tekertem le az üveg kupakját, és egy vékonyka műanyag pohárba töltöttem az illatozó, rubinvörös folyadékból. Ó, a vonatutak előkelősége! Si ugyanígy tett az ásványvizével. Büszke voltam rá, amiért tartotta magát a saját maga által kiszabott nincs alkohol szabályához, igaz, a nap stresszes eseményei után azt gondoltam, jobban járna egy brandyvel. Furcsa érzés volt, hogy már nem iszik, és megkönnyebbülten vettem tudomásul, hogy nem kizárólag én gondoltam így – Ellie-t és a pasiját, Johnt is teljesen összezavarta a döntés, amikor múlt hónapban átjöttek vacsorázni, arra számítva, hogy az este a szokásos részeg tivornyázásba fog átcsapni.

– Pontosan erre a hangra szeretek belépni egy szobába – jegyezte meg Ellie, aki épp akkor jelent meg az ajtóban, amikor kihúztam egy üveg prosecco dugóját. Megkerülte az asztalt, és magához húzott egy ölelésre. – Boldog szülinapot, Han!

Viszonoztam az ölelését, erősen magamhoz szorítottam.

– Köszönöm, hogy eljöttetek!

– Tessék, ezt tedd be a hűtőbe – mondta ravasz kacsintással, és egy üveg bort nyomott a kezembe.

Si és John követték őt a konyhába, már elmélyülten beszélgettek a fociról. Mint kiderült, az Arsenal jól állt, aminek úgy tűnt, mindketten örülnek. Si-t amolyan érdekdrukkernek tartottam, mivel csak akkor mutatott érdeklődést a csapata iránt, amikor épp jó szériában voltak. Ráadásul szerintem úgy tett, mintha jobban érdekelné a futball, mint amennyire valójában, attól függően, hogy kivel beszélt éppen. Úgy véltem, emiatt nem hibáztathatom; hisz nem mind ezt csináljuk? Igyekszünk aránylag lelkesnek mutatkozni valamivel kapcsolatban, attól függően, hogy mennyire szeretnénk a bandához tartozni.