MILLIÁRDOS CORISIK

RUTH CARDELLO

A titokzatos

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

HARMINCHETEDIK FEJEZET

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

NEGYVENEDIK FEJEZET

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

NEGYVENHARMADIK FEJEZET

Impresszum

Ezt a könyvet olyan férfiaknak ajánlom,
akik jól tudják:
nem csak egyetlen módja van annak,
hogy „alfa-hím” légy.

Néha a legerősebb férfi egy szobában éppen az,
aki csupán csendes támasza mindazoknak,
akik körülveszik.

ELSŐ FEJEZET

Christof

Hét évvel korábban

A hétvégék azelőtt olyan alkalmak voltak, amelyeknek mindig várakozással tekintettem elébe. De most már elkezdtem félni tőlük. Furcsa, hogy egyetlen esemény hány ember életét képes fenekestül felforgatni.

– Jó téged is látni itt olykor, a változatosság kedvéért – mondta a főiskolai haverom, Bob, és intett a pincérnőnek, hogy hozzon mindenkinek egy újabb sört. Egyikünk sem érte még el a törvényes alkoholfogyasztói életkort, de Bob törzsvendég volt ebben a falba vájt lyukra emlékeztető kocsmában, és kijelentette, hogy a kiszolgálás titka nem más, mint hogy mindig busás borravalót hagyjunk. Tekintve, hogy nem hajtottak el minket, nem is vitatkoztam vele.

Bob rendes srác volt és jóbarát, de borzasztó szobatárs. Hála istennek a barátságunk újraindult, amikor a kollégiumban mindkettőnknek saját szobája lett.

– Jaja. – A sör felét egy hajtásra ledöntöttem. Ne kérdezz semmit. Ma este nem akarok gondolkozni.

– Hogy van Sebastian?

Basszus.

Jogos kérdés volt. Bob pár hónappal ezelőtt ott volt a sógornőm temetésén. Tudta, hogy Sebastian bátyám nem képes túltenni magát a felesége halálán.

– Még mindig küszködik – feleltem.

Én is azt tettem.

Therese halála volt az első élményem egy hozzám közelálló személy elvesztéséről. Beletelt némi időbe, mire egyáltalán felfogtam, hogyan lehetséges, hogy valaki az egyik pillanatban még itt van, a másikban pedig már nincs. Therese volt nekem az a lánytesó, akit mindig hiányoltam a három fivérem mellett attól a perctől kezdve, hogy Sebastian hazahozta őt bemutatni a családnak – egy volt közülünk.

Az elvesztése megrendített és sokkolt mindannyiunkat. Anyám sokat sírt. Apám mellette állt, de sokkal hallgatagabb volt, mint amilyennek valaha is ismertem.

Sebastian tartotta magát a temetés alatt, és kibírta az azt követő, végeláthatatlannak tűnő részvétnyilvánításokat is. Emlékszem, azt gondoltam, sokkal erősebb, mint amilyen én lettem volna hasonló helyzetben. Elzártam előle a saját érzéseimet, és ugyanezt tette másik két fivérem, Mauricio és Gian is. Az első hét folyamán mind erősek és együttérzők próbáltunk lenni mellette.

Akkor még azt hittem, a kezdeti fájdalom a legnehezebb rész. De óriásit tévedtem. Az igazi bánat csak azután jött, hogy a felhajtásnak vége lett. Miután mindenki hazament, és kísérletet tett, hogy az életét visszaterelje a rendes mederbe…, én akkor hiányoltam a legjobban Therese-t. Amikor összejött a család, és az ő megszokott helye hirtelen üresen tátongott, vagy amikor történt valami mókás, és máris felhívtam volna, hogy mesélni kezdjek…, de rá kellett jönnöm, hogy ő már nem veheti fel a telefont.

Nem tudtam, mit csináljak. A barátok sokszor érdeklődtek, de nem érezték azt, amit én, a családomra pedig nem terhelhettem rá a saját bánatom súlyát, így inkább megtartottam magamnak. Életemben először éreztem magam egyedül még akkor is, ha éppen egy tömeg kellős közepén voltam.

De még ez sem bizonyult a legnehezebb résznek.

Sebastian kezdett szétesni. Az a kedves, keményen dolgozó, legidősebb fivér, aki mellett felnőttem, az, aki olyan sokat nevetett és mélyen hitt abban, hogy a család a legfőbb érték – az a fivér meghalt a feleségével együtt.

Az új Sebastian folyamatosan dühös, és gyakran részeg ember lett, aki hajlamos volt bármikor rátámadni bárkire, aki segíteni akart neki. Nem épp fizikailag – bár lehet, hogy azt jobban bírtam volna. Akkor több esélyem lett volna kikerülni az odavágásait.

A legfőbb gond abból adódott, hogy Sebastian egyedül akart maradni, hogy a sárga földig leihassa magát, és így szabaduljon meg a bánatától. De mi túlságosan szerettük ahhoz, hogy ezt hagyjuk.

Egyik oldalról sem festett jól a dolog. Én még sosem vesztettem el egy feleséget és egy meg nem született gyereket minden előzetes figyelmeztetés nélkül. Próbáltam nem elítélni Sebastiant ezért az összeomlásért, de a megértés semmivel sem tette könnyebbé, hogy elviseljük alkohol tüzelte kirohanásait, miszerint legjobb lenne, ha mind megdöglenénk, mert akkor semmi sem emlékeztetné arra, akit elveszített.

Az sem könnyítette meg a helyzetet, amikor hallgathattuk a kétségbeesett motyogását, hogy Therese után akar menni.

Nem tudtam, mit mondjak. Egyikünk se tudta…

Minden hétvége rutinszerűen, ugyanúgy zajlott. Hazamentem a szülői házba, ahol megtudhattam, hogy Apa vagy a másik bátyám, Mauricio otthon maradt Sebastiannal, hogy vigyázzon rá. Lelkifurdalásom támadt, hogy én nem teszek többet érte, és rettenetesen frusztráló volt, hogy akármit tettünk, mintha semmi sem lett volna elég.

Anya házon kívüli programokat szervezett Giannak és nekem, mintha még mindig gyerekek lennénk. Mivel olyan nagyon igyekezett, képtelenség volt megmondani neki, hogy ha elcipel minket egy napra az állatkertbe, az többet árt, mint használ.

Nem létezik olyan visszajátszó gomb, amit megnyomhattunk volna, hogy a családom visszatérjen a Therese halála előtti állapotba. Amikor erre is ráébredtünk, végképp nem tudtuk, hogyan tovább.

Senkinek a gyerekkora nem tökéletes, de az enyém igenis jó volt. Több mint jó. A szüleim, és mi, a fiúk, Olaszországból emigráltunk az Államokba. Új országba költözni, megtanulni egy új nyelvet, és beilleszkedni egy új kultúrába – mindez összeforrasztott minket. Amennyire csak vissza tudok emlékezni, olyan volt, mintha mind egy csapatban játszanánk. Közös céljaink voltak, és közös víziónk arról, hogyan fogunk összehozni egy új életet együtt.

A mi családunk menedék volt minden viharban.

Csakhogy Therese elvesztése után mi magunk lettünk a vihar.

Ez volt az első alkalom, hogy szükségünk lett egymás védelmére. Giannak jutott a legnehezebb szerep. Minél jobban szerette volna anya megvédeni őt Sebastian indulataitól, Gian annál inkább úgy érezte, hogy kirekesztődött a családból. Ő biológiai értelemben az unokaöcsénk volt, aki még gyerekként került a családba. De minden más értelemben, ami számít, a legkisebb tesónknak tekintettük őt, és mégis úgy viselkedett, mintha bármikor elhagyhatnánk, ahogy a biológiai anyja tette.

Amikor Sebastian épp Giant támadta, mindkettejüket szerettem és gyűlöltem egyszerre. Gian nagyon a szívére vette Sebastian indulatait, és ez újabb terheket rótt az egész családra. Nem akartam állást foglalni egyikük oldalán sem. És a többiek sem.

Ezek az összetűzések halálra gyötörtek engem.

A szüleim közben figyelmeztettek, hogy akármi van, az iskola kell hogy legyen az elsődleges cél az életemben. Az aktuális házi feladatot használtam ürügyként arra, hogy ne kelljen azon a hétvégén hazamennem. De az igazság az, hogy nem is akartam.

Szerettem volna kilépni a saját életemből, csak egy rövid időre. Felejteni akartam.

– Még egy kör felest? – kérdezte Ashley, Bob barátnője, miközben csatlakozott hozzánk. Ez a magas, barna lány volt az oka, hogy az előző évben a kollégiumban sűrűn kellett valami más szállást találnom a kollégiumi szobánk helyett, amin Bobbal osztoztunk. Ő ugyan esküdözött, hogy neki Ashley az igazi, de én nem hittem, hogy a kapcsolat túléli a főiskolát. Ashley igazi vadmacska volt, és vele Bob is, de csakis vele. Bob családja visszafogott, komoly társaság volt. Ashley-től eltekintve Bob is mindig ilyennek mutatkozott. Ahhoz, hogy a barátnőjéhez tudjon alkalmazkodni, Bobnak sokat kellett innia. Ashley nemegyszer viccelődött azon, hogy a józan Bob igazából egy unalmas fráter.

Megmondtam volna neki, hogy a szex nem éri meg azt a túlzott erőfeszítést, amit Ashley kedvéért kiprésel magából, de mivel én még nem szexeltem akkor, ki voltam, hogy ítéletet mondjak? Lehet, hogy Bobnak megérte.

Ashley tequilafeleseket rendelt mindhármunknak.

– Íme, egy Chrisnek, aki most az egyszer nem hagyott cserben minket, a változatosság kedvéért.

– Sok minden történt az életemben.

Rögtön ledobtam a felesemet, amikor megérkezett, és örültem, hogy elvonja a figyelmemet a torkomat égető érzés.

– Nem kell beszélned róla, ha nem akarsz – mondta Bob, és ő is legurította a piáját.

– Kösz, haver – mondtam megkönnyebbülten.

– Tudod, mi segíthet? – kérdezte Bob, és átkarolta a barátnőjét. – Ash, valakinek ágyba kéne vinni a srácot. Csak ismersz valaki olyat, aki…

– Jól vagyok – hárítottam egy kézlegyintéssel.

Ashley végigmért.

– Már szexeltél, ugye?

Biztos vagyok benne, hogy az arcom híven tükrözhette a zavarba ejtő igazságot.

Ashley grimaszolt erre.

– Á, nem teszek ilyet egyik barátnőmmel sem. – Aztán megint elmosolyodott. – Nyugi, találunk neked valakit itt helyben.

– Komolyan mondom, az utolsó dolog, amire most szükségem van… – mormogtam.

Ashley körülnézett a helyiségben.

– Bingó. Ott ül egy szöszi egyedül a bárpultnál. Még sosem láttam errefelé, és igencsak rosszkedvűnek tűnik. Találgassak? Valaki épp most dobta ki.

Követtem a tekintetét, és elakadt a lélegzetem. Mintha csak tudta volna, hogy róla beszélünk, a szőke lány épp felénk nézett. Körülbelül velünk egyidősnek látszott, és pont olyan mérgesnek, ahogy Ashley tippelte. Hosszú fürtjeit lófarokba fogva viselte, a farmerja tökéletesen kerek fenekére tapadt. A mellét csak oldalról láttam, de akármibe lefogadtam volna, hogy gyönyörű, akárcsak a többi része. A vérkeringésem elindult dél felé, és máris felvetődött bennem a kérdés, vajon az ajka tényleg olyan finom puha-e, ahogy kinéz.

– Ha valaki kirúgta, akkor az egy idióta – mondtam.

– Ami az egyiknek veszteség, a másiknak nyereség! – csapott a vállamra Bob. – Menj oda, és hívd meg egy italra. Lehet, hogy ez a szerencsenapod. Nincs kizárva, hogy készséggel belemegy egy afféle bosszúkefélésbe.

Megráztam a fejem.

– Lehet, hogy csak beszélgetni szeretne valakivel – mondtam.

– Talán szűzen akarsz meghalni? – Ashley újabb kört rendelt, és amikor megérkezett, egy felest elém tolt. – Az élet néha nagyon ócska tud lenni, Chris, de nem szabad hagynod, hogy leverjen a lábadról. Mindig is olyan jókedvű srác voltál. Igen, meghalt a bátyád felesége. Értjük. De itt az ideje, hogy feldolgozd, és továbblépj. Én is kefélnék veled sajnálatból, de szeretem Bobot.

Gyors pillantást váltottam a régi szobatársammal. Egyáltalán nem vadásztam szánalomdugásra, pláne nem az ő barátnőjével. A kínos pillanat megadta a kellő lökést, hogy leváljak róluk, és odamenjek a szőke lányhoz, aki elfordult, amikor a közelébe értem.

– Holnap majd megköszönöd! – szólt utánam Ashley olyan hangon, ami túlszárnyalta a kocsma összes lármáját.

Eléggé biztos voltam benne, hogy az ki van zárva, de végre találtam egy témát, amit még kevésbé akartam megvitatni, mint a családi életemet. Az a pillantás, amit a szőke lány vetett rám, miután leültem mellé, normális esetben elegendő lett volna ahhoz, hogy azonnal visszatérítsen Bob és Ashley asztalához, de már kezdtem erősen érezni a felesek hatását.

– Helló – mondtam. – A nevem Chris.

A lány felhorkant, és megrázta a fejét.

Íme, a tökéletes kezdet.

MÁSODIK FEJEZET

McKenna

Haza kellett volna mennem. Nem tudom, mi a franc járhatott az agyamban, hogy mi történik majd, ha éjszaka egyedül beülök egy bárba, de ha ez a mellém telepedett részeg kölyök akár csak egy ujjal is hozzám ér, ököllel vágom pofán. Persze hogy inkább Noah arcába kellett volna vágnom, de beletelt némi időbe, mire teljesen felfogtam, hogy szerinte, ha előbb velem szexel, aztán az egyik barátnőmmel, az nem okvetlenül jelenti azt, hogy szakítanunk kell.

Elkocsikáztam egészen Providence-ig, hogy Noah szemébe nézzek, és megmondjam neki, mekkora seggfej. Meg is tettem, aztán letéptem a nyakamról a tőle kapott nyakláncot, és hozzávágtam. Ha előre tudtam volna, hogy ez a gesztus ugyan megajándékoz egyetlen győztes pillanat érzésével, de utána órákig fogom kérdezgetni magamat, hogy mi a francért akartam egyáltalán újra látni, akkor nem is veszem rá a fáradságot.

Nem tudtam, mire haragszom jobban: rá, mert olyan pasas, akire nem tudok támaszkodni, vagy magamra, amiért olyan fickóra vágyakozom, akire lehet. Amióta apám meghalt, nagyon nehezemre esett az egyedüllét. De tudjátok, mi rosszabb érzés ennél? Kefélni valakivel azért, hogy ne legyek egyedül, aztán szembenézni a ténnyel, hogy a legtöbb embernek a szex szart sem jelent.

Mindig azt gondoltam, hogy én nem vagyok olyan, mint az anyám, de végső soron elképzelhető, hogy mégiscsak pontosan olyan voltam. Talán éppen az, hogy egy tucatnyi szemétládával ágyba bújt, az tette olyanná, akit már senki más nem érdekelt, csak saját maga.

Nézz rám, Anya, a nyomodba léptem.

Büszke lehetsz rám…

Belekortyoltam a létező legerősebb kevert italba, amit valaha is kóstoltam. Még nem voltam elég idős ahhoz, hogy piáljak, de volt szépen fejlett mellem meg egy hamis személyim. Szomorú, de a legtöbb helyen meg is elégedtek ennyivel. Ezzel együtt, általában elég volt nekem egyetlen sör. Sőt egyáltalán nem kellett volna innom, mivel autóval akartam hazamenni.

Kivéve, ha azt remélem, hogy feltekeredhetek egy fára a kocsival együtt.

De Noah nem ért ennyit. Akkor miért tűnt annyira vonzónak ez az ötlet?

– Annyira el vagyok cseszve…

Csak akkor jöttem rá, hogy az utóbbi mondatot hangosan mondhattam ki, amikor a mellettem ülő idióta megszólalt:

– Biztos nem jobban, mint én.

Csúnya pillantást vetettem rá.

– Nem érdekel.

– Normális esetben ez a fajta érzéketlenség sértené az érzéseimet, de úgyis folyamatosan össze vagyok zavarodva. Ne aggódj, nem akarok rád szállni. Csak még egy percre van szükségem itt, amíg az utolsó pár feles beérkezik a vérkeringésembe, és onnantól tök süket leszek mindenre, amit a barátaim ma este még mondhatnak nekem.

Igen, a srác már majdnem berúgott, de nem volt ijesztő kisugárzása. Eléggé jóképűnek is tűnt, amolyan középosztálybeli, roppantul igyekvő „szomszéd fiú” stílusban. Mit csinál egy ilyen fiú egy zugkocsmában a város rosszabbik oldalán? Talán eltévedt a könyvtár felé menet? Majdnem elmosolyodtam.

– Úgy hangzik, mintha lenne pár elég ócska haverod.

A srác sóhajtott.

– Azt mondanám, az utóbbi időben döntetlenre állunk abban, hogy kivel kevésbé élvezetes együtt lenni. Ők csak jót akarnak. Atyaég, remélem, nem egy diszkóklubba akarnak menni ezek után.

– Neked nem kell menned.

– Az ellentmondana annak a döntésnek, hogy velük töltöm a mai estét.

– Néha jobb egyedül lenni – sóhajtottam.

– Te mennyire élvezed?

– Bazmeg.

A srác fanyarul elmosolyodott.

– Még akkor sem, ha megkérnél rá. Ma éjjel tuti nem. Minden, amit keresek, csak egy kis édes feledés, de ha te egyedül vagy, akkor az sebez… sebezhetőséget jelent.

Az utolsó szót szinte csak eldadogta.

– Hogy állsz a szédüléssel? Készen állsz rá, hogy visszamenj a barátaidhoz?

Úgy tűnt, komolyan fontolóra veszi a kérdést, mielőtt válaszolt.

– Majdnem. – Letett egy ötvenest a bárpultra, és kért még kettőt abból, amit én ittam.

– Nem kell tőled ital – figyelmeztettem.

– Ki mondta, hogy nem az enyém mindkettő? – mondta meglepően lefegyverző mosollyal.

Körbeforgattam a szememet, de valamire kíváncsi lettem.

– Mit mondtak a barátaid, amit nem akartál hallani?

– Az igazságot.

– Ohó. Hát igen, akkor jobb neked azok nélkül a seggfejek nélkül. – Ezt csak félig szántam tréfának.

– Legalábbis addig, amíg ezt a két italt ki nem iszom fenékig.

És megint ott volt az a könnyed mosoly. Egyáltalán nem akartam, hogy tetsszen, de azon kaptam magam, hogy már nem utálom a srácot, amiért mellém telepedett.

A csapos odatette elénk a következő két italt. Chris azt mondta neki, hogy tartsa meg a visszajárót, aztán mindkét poharat maga elé húzta. Leesett az állam.

– Most komolyan meg akarod inni mindkettőt?

Felém intett az ujjával.

– Te nem akarsz tőlem italt, plusz neked nem szabad egyedül berúgnod.

– Miért, mert szerinted sebezhető vagyok?

Lehet, hogy alacsony vagyok, de elég heves természet. Szemernyi kétségem sem volt, hogy képes lennék jól seggbe rúgni ezt a fickót, mert nem állt tőlem távol, hogy gyorsan és jó mélyen odavágjak, ha szükséges. Kihúztam magamat ültömben, a mellkasomra mutattam, és metszőnek szánt pillantást vetettem rá.

– Talán rám van írva, hogy szükségem van a tanácsaidra?

A tekintete a mellemre tévedt. Párat pislogott, aztán kicsit elvörösödött, és visszafordította a figyelmét az előtte álló italokhoz.

– Mi is volt a kérdés?

Megráztam a fejem, de vissza kellett fojtanom egy mosolyt. A srác felnézett. Igazán gyönyörű, sötét szeme és nyílt tekintete volt. A legtöbb fickó már rég kísérletet tett volna arra, hogy valami ócska dumával megpróbáljon lenyűgözni. Ez általában így működött. A pasik állandóan olyanokat mondtak, amit egy percig nem gondoltak komolyan. A nők meg sokszor úgy döntenek, hogy hisznek nekik, és horogra akadnak.

De mégis, valamiért úgy éreztem, nagyon egyértelműen kell fogalmaznom.

– Nulla esély van arra, hogy köztünk bármi történjen – jelentettem ki.

Vállat vont.

– Te vagy itt az egyetlen, aki szóba hozza a szexet. Én csak egy helyet akartam, ahol egy percig nyugodtan elüldögélhetek.

– Hogy eléggé berúgj ahhoz, hogy elviseld a barátaidat! – csattantam fel mérgesen.

Az ajkához emelte a mutatóujját.

– Ne olyan hangosan – kérte, és hosszan belekortyolt az egyik italba. – Nem arról van szó, hogy nem akarok pont velük lenni. Hanem hogy senkivel sem akarok lenni. Még saját magammal sem.

– Ezt, mondjuk, teljesen meg tudom érteni.

– Tényleg? Majd túljutsz rajta. Akármit is mondott neked az a pasi, töröld ki azonnal a fejedből. Egy napon majd találkozol valakivel, aki tényleg számít, és még ennek a fickónak a nevére sem fogsz emlékezni.

– Ez most nem egy pasiról szól.

– Oké, csak mert Ashley azt gondolta, hogy de.

– Ashley rohadtul nem ismer engem, vagy igen?

– Nem, egyáltalán nem. Szóval akkor nem épp most rúgtak ki?

– Én szakítottam vele.

Chris vállat vont.

– Akkor még könnyebb lesz elfelejteni. Sírd ki magad alaposan, holnapra jobban érzed majd magad.

Minden szó, amit kiejtett a száján, kábé úgy ért, mint krétacsikorgás a táblán.

– Először is előbb lesz hűvös a pokolban, mint hogy én sírjak egy férfi miatt. Másodszor… – Ebben a pillanatban öltött – testet bennem, hogy mi is a bajom. – Másodszor nem miatta vagyok kiakadva. – Megálltam. – Mint mondtam…, a fejemben minden totálisan el van cseszve.

– Tudom, hogy milyen érzés.

A válasza felidegesített.

– Tényleg? Talán meghalt az apád, és magával vitt mindent, amit szerettél a saját életedben?

Egek, tényleg ezt mondtam? Még mindig ezt éreztem? A kezem remegni kezdett, mert rájöttem, hogy igen. És vajon minek okádom ki a bajaimat egy részeg idegennek?

De Chris nem számított. Valószínűtlen volt, hogy még egyszer az életben találkozom vele. Nem érdekes, hogy mit mondok neki. Végre ki tudtam mondani, ami a szívemet nyomta.

– Addig soha nem éreztem magam egyedül, amíg az apám élt, de most állandóan.

És féltem. Másodszor fordult elő életemben, hogy úgy tűnt, a biztonság minden kis maradékát kirántották a talpam alól. Apám barátai most is kedvesen bántak velem, de többé nem voltunk egymás mindennapi életének részei. Reménykedtem, hogy egy napon képes leszek változtatni ezen, de ötletem sem volt, hogyan.

– Ha elveszítünk valakit, az mindent megváltoztat – mondta Chris, és szembefordult velem a bárszéken. – Ez az első hétvége, amikor nem mentem el a szüleim házába, amióta a sógornőm meghalt. Nem akarok egyedül lenni, de az sem segít, ha emberek között vagyok.