FCKIN JULY

PRESCOTT FIVÉREK I.

Virgin Bergh

Virgin Bergh – Fckin July

Prescott fivérek I.

©Virgin Bergh 2021

Szerkesztő: Heniko Sakka

Borító: Fazakas Emese

Kép forrása: Shutterstock

Minden jog fenntartva!

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN 978-963-586-006-7

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített

kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része

semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a

fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható!

ELSŐ

Benjamen Beau Prescott arcán a felkelő nap első sugarai simítottak végig. A lehúzott rolókon át fénnyel árasztották el a szobát, nem kivételezve azzal a hatalmas, tölgyfalábakon álló franciaággyal sem, ami a helyiség középpontjában terpeszkedett, egyedüli uralkodóként. Az ágy két oldalán található komódokon, és a falat díszítő festményen kívül nem volt semmilyen más berendezés, amit a reggeli sugarak bejárhattak volna. Az ágyban fekvő férfi nem tulajdonított nagy jelentőséget a cicomának. Ez vonatkozott éppúgy szőnyegre, mint díszpárnákra, vagy a helyes kis nipp figurákra, amiket az édesanyja előszeretettel gyűjtött. Benjamen nem szerette a felesleges pénzkidobást, emiatt csakis olyan dolgokat vásárolt, amelyek feltétlenül szükségesek voltak és azonnali használatára váltak. A nippek semmi esetre sem ebbe a kategóriába tartoztak. Édesanyja azonban erről teljesen eltérő véleményen volt, teleaggatta velük az egész házat, pincétől a padlásig. A férfit egyértelmű elégedettség töltötte el, amikor a szülői ház ajtaján kilépve, a legénylakását birtokba vehette, és szembesült azzal a ténnyel, amit a felesleges kacatok hiánya okozott. A helyiség egyetlen dísze, egy hatalmas antik olajfestmény volt, ami a franciaágy felett kapott helyet. Vadászatot ábrázolt, amelyen egy férfi puskával a kezében kergetett lóháton egy szarvasbikát. Az erdő pereméhez érve a vadhajtó kutyák körbevették a kimerült állatot, ami terebélyes agancsával szembefordult az üldözőjével. Benjamen gyakran felejtette pillantását a képen, annyira lenyűgözte az állat kitartása. A szarvasbika szeméből heves elszántság áradt. Még nem adta fel. Mintha az üldözött és az üldöző között kitörni készülő vihar előszele a néző arcát is meglegyintette volna.

Szinte meg is feledkezett az ágy másik oldalán szuszogó nőről, aki a következő pillanatban lábával gyengéden meglökte őt. Még nem ébredt fel, egy halk morgás kísérte mozdulatát. Benjamen az órájára pillantva azonban máris kísértést érzett arra, hogy megszabaduljon a vendégétől.

Már nem emlékezett a lány nevére sem, aki nagyon úgy tűnt, pontosan tudja kivel van dolga. Még a hálószobába lépve is folyamatosan vihorászott, és nem adta fel azon elhatározását, hogy mielőbb elcsavarja Benjamen fejét. És ez érthető is volt. A férfi elég jó partinak számított társasági körökben, és felbukkanása általában úgy hatott a női nem képviselőire, mint gyertyafény a lepkékre. Azonnal köré rebbentek, flörtöltek vele, bájaikat mutogatták, majd egytől-egyig megégették a szárnyaikat, ha túl közel merészkedtek hozzá.

Erre a névtelen lányra is ez a sors várt. Hiába nyújtózott el az ágyban, mint egy kis cica, Benjamennek már a kora reggeli értekezlet járt a fejében. Hamar felnyalábolta a földről a lány ruháját, az ágyra dobta a megszeppent, kócos hajú szőkeség elé, majd ajtót mutatott neki. Nem volt híve a könnyes búcsúzkodásnak, a felesleges magyarázkodást pedig egyenesen időpazarlásnak tartotta. Miután a bejárati ajtó becsukódott a lány mögött, kezét a szája elé emelve elnyomott egy ásítást és a zuhany felé vette az útját. Amikor a legelső forró vízcseppek a zuhanyrózsából a férfi fejére hullottak, az ébresztő villogó kijelzője hat órára váltott. Benjamen Beau Prescott már talpon volt. Nem is lehetett ez másképp.

Az apartman mélygarázsában két felsőkategóriás autó tartozott hozzá. Erőteljes, határozott léptekkel a koromfekete Maserati Quattroporte felé haladt. Egyik tenyerében a slusszkulcsot szorongatta, míg a másik szabad kezével sötétbarna, frissen szárított hajába túrt és ujjaival végigszántott a tincseken. Királykék zakót viselt, amihez ugyanolyan színű mellény és élére vasalt szövetnadrág is tartozott. Egyedül a hófehér, keményített ing és a fekete, elegáns bőrcipő tért el színben az aznapi öltözetétől, ám a nappali egész alakos tükrében felmérve, Benjamen úgy találta, ez lesz a tökéletes választás. Lépteivel magabiztosan szelte át a garázst, miközben sietős mozdulattal emelte fel csuklóját, hogy az ingujja feljebb húzódjon, és rálátást engedjen az ezüstszínű Rolex karórájára. Még épp időben indult el ahhoz, hogy a reggeli csúcsforgalmat elkerülve beérjen a munkahelyére és elsőként érkezzen a gyűlésre. Gyűlölt késni, azonban azt sem viselte túl jól, ha megvárakoztatták. A következő alkalommal már nem szívesen találkozott az illetővel, sőt az esetek nagy részében már soha többé nem volt szerencséjük egymáshoz. Később a forgalomban ügyesen manőverezve, eszébe jutott a reggeli cicababa is, akitől szerencsére hamar megszabadult. Ha nem lett volna ez a komisz hétfő reggel, akkor talán belefért volna még egy gyors menet. Azonban a hét első napja általában a többinél is rázósabbnak ígérkezett. Megbeszélés megbeszélést követett, sokszor ételt is csak akkor vett magához, amikor egy-egy munkaebédre volt hivatalos. Aznap csak egy értekezletet ütemezett be, mert délután egy fontos üzleti találkozón vett részt, amiről még véletlenül sem akart elkésni.

New Yorkban, a belváros felé menet szemmel láthatóan megduzzadt a forgalom. Autójával az utolsó útszakaszon már csak lépésben haladt, majd egy hangos sóhajt hallatva gördült le a toronymagas épület szigorúan védett mélygarázsába. Meg kellett volna könnyebbülnie, hogy végre célba ért, azonban az idegesség nemhogy csökkent, inkább erősödött benne, és apró gombócként akadt meg a torkán. Semmi különös nem volt ebben a hétfői napban. Néhány ember máris felismerte, hangosan üdvözölték, miközben végigsétált az előtéren és a lift felé vette az útját.

A Prescott High csak egy cég volt a sok közül abban a hatalmas épületben, mégis alig akadt olyan ember, aki ne ismerte volna már Benjamen Prescott nevét. Huszonhat éves kora ellenére hamar a nagyok közé verekedte magát. Erősségei közé tartozott, hogy pillanatok alatt felmérte a helyzetet, mindig udvarias volt, higgadt, és senkinek sem engedett a lapjaiba bepillantást. Pontos, kristálytiszta elképzeléseit mindenáron, kíméletlenül keresztülvitte. Ha valamiben vagy valakiben meglátta a potenciált, akkor mindent bevetett, hogy megszerezze magának. Nem ismert lehetetlent, ha a céljairól volt szó, ezt tartották róla. A reggeli különös érzés aztán az irodájába lépve szerencsére hamar tovatűnt. Az íróasztalához sétált, majd megkerülve azt a padlótól-plafonig érő, hatalmas üvegablakok előtt megállt. Minden alkalommal hagyott magának pár másodpercet, hogy gyönyörködjön a lélegzetelállító látványban, amit New York városa abból az észveszejtő magasságból nyújtott. A Rockefeller Center hetven emeletes felhőkarcolójában irodát bérelni csak az igazán nagyok tudtak. Nemhiába, abban a városban minden a versengésről szólt. Az embernek mindig nyitva kellett tartania a szemét és a fülét, nehogy valamiről lemaradjon, és Benjamen sem engedhette meg magának, hogy valamiből ne a legjobbat szerezze meg.

Az értekezleten szerencsére időben megjelent mindenki, így a férfinak nem volt oka idegességre. Rutinosan elfoglalta helyét az asztalfőn, aztán nem egészen két óra múlva csukta össze maga előtt a mappát, lezárva az ülést. A hétfő reggeli értekezletek voltak a leghosszabbak, és a legfontosabbak a cég életében. Hiába Benjamen nem szerette ismételni önmagát, ezeken a napokon mégis többször esett meg vele, hogy a munkatársai szájába rágta a lényeges stratégiai lépéseket. A legszívesebben mindennek ő maga járt volna utána, pont ahogyan a legelső időkben is tette. Azonban, ha minden beszállítóval ő tárgyal, ha minden egyes szállítmányt felügyel, akkor nem jutott volna ideje a cég jövőjére vonatkozó lényegesen komolyabb döntésekre. Másrészt, az emberi mulasztások hamar felbosszantották, és képtelen lett volna szó nélkül tűrni, ha késve érkezik be egy-egy építkezésre a szállítmány. Bizonyosan égbe szökött volna a pulzusa, és egy cicababa sem tudta volna megnyugtatni. A férfi pillantása, a tanácsteremből kilépve az ezüst-sötétkék színben pompázó pult mögött helyet foglaló titkárnőre esett. Clarice helyén most egy idegen nő ült. Titkárnője másfél év közös munka után hagyta ott a vállalatot. Akaratlanul is felidézte maga előtt formás alakját, amit kivétel nélkül ízléses ruhadarabok fedtek. Egy kívülálló nem is gondolta volna, milyen kacér teremtést rejt a visszafogott külső. A férfi dühében egymáshoz préselte ajkait. Öles léptekkel irodájába sietett, majd bevágta maga mögött az ajtót. Egyedül csak önmagára haragudhatott. Hogyan követhetett el ekkora hibát? Halk káromkodás hagyta el az ajkait.

Május tizenkettedike.

Ez a dátum már évek óta kísértette. A családjában is mély nyomot hagytak a történtek, szörnyű, vigasztalhatatlan hangulat uralkodott minden egyes évforduló alkalmával közöttük. Az utóbbi években mindent megtett, hogy elkerülje aznap a társaságukat, inkább a négy fal között töltötte az időt, ahol kizárta a külvilágot, biztonságot remélt. Aztán ahogy a város elcsendesedett, az éj leple alatt, autója kormánya mögé ülve rótta az utakat, és szellőztette ki a fejét. Idén is ezt tervezte. Minden programját lemondta, csak járta a város utcáit mindenféle úti cél nélkül. Maga sem értette hogyan, az irodájában kötött ki, majd azt vette észre, már a második üveg whiskyt bontja fel. Felejteni akart. A múltat lehetetlenség volt megváltoztatni. Bárcsak megtehette volna! A fekete bőrdíványnak döntötte a fejét, szemét lehunyta, miközben elmélázva forgatta kezében a félig telt kristálypoharat. Ha visszaforgatta volna az időt, ha újra láthatta volna azt a mosolygós arcot, hallhatta volna a nevetését. Ha valakinek, hát neki valóban elhitte, hogy szebb hely lehet a világ, mint aminek látszik. „Csak engedd, hogy meglássák, ami a lelkedben lakozik. Ha valóban megismernek téged, szeretni fognak. Csodálatos ember vagy, Beau.” Mintha újra hallani vélte volna azt a lágy, dallamos hangot. Megnyugtatta. Izmait forrón elzsibbasztotta az emlék. Ajka kiszáradt, egy újabb égető kortyot kívánt, épp megemelte a poharat, amikor nyílt az ajtó. Mintha egy pillanatra a lány kecses alakja rémlett volna fel. Lehunyta szemét, ujjai megfeszültek a pohár érdes felületén. Az illető pár lépést tett felé. Hangja halk volt, édes, dallamos, és annyira vágyott rá, hogy ez az emlék most valóság legyen. Hogy kirántsa valaki ebből a végtelennek tűnő, hideg sötétségből a fényre.

– Segíthetek még valamiben, uram? Hozzak egy kávét? Teát? Egy kis pihenés jót tenne önnek is, Mr. Prescott – ért el hozzá az agyára nehezedő, gomolygó ködön át a titkárnője hangja.

Óvatos mozdulattal a dohányzóasztalra helyezte a poharat, miközben ajkáról lenyalta az alkohol cseppjeit. Csak néhány percre boldog akart lenni. Felejteni. Túl nagy kérés? Később látta be, mekkora hibát vétett. Hirtelen kapta el a feléje kinyújtott kezet. Csuklóján megragadva rántotta le magához Clarice-t. Titkárnője nem ellenkezett, nem tolta el magától a szüntelenül matató kezeket. Nem háborodott fel, nem sikoltott. Talán az első pillanatban a pánik szegezte oda a díványra, míg később az ajkát elhagyó nyögések arról árulkodtak ő is élvezi a helyzetet. A birtokló, türelmetlen mozdulatokat, ahogy a forró, izmos test ránehezedik és a díványba préseli. Később karját átfonva a férfi nyakán, odaadóan húzta magához közelebb, hogy ajkuk találkozhasson egymással. Benjamen torka kiszáradt, és a vágytól csillogó szemekbe pillantva, azonnal tudta mire vágyik. Vissza kellett térnie az életbe. Fel-felmordulva csókolgatta végig titkárnője hófehér, zamatosan puha nyakának ívét. Izgatottan fejtette le válláról az inget, és a hosszú combokon felfelé simítva sodorta el az útból a szoknya anyagát, hogy mielőbb a nő lábai közé férkőzhessen ujjaival. Aranybarna szeme elsötétült a vágytól, amikor ujjával a lüktető, érzékeny pontra tapintott. Az apró csipke fehérneműt gyors, határozott mozdulattal félretolva elégítette ki szükségleteit.

Clarice nem sokkal később nyújtotta be a felmondását. Benjamen ballépésnek nevezte, ami köztük történt. Túl akart lépni a történteken. A nő azonban egyáltalán nem értett ezzel egyet. A következő napokban igyekezett minél jobban felhívni magára a főnöke figyelmét. Kétértelmű megjegyzéseket tett, flörtölt vele, míg Benjamen egyik nap munka után az irodájába hívatta. Nem akarta kirúgni, viszont tarthatatlannak ítélte a helyzetet. A titkárnője azt hitte, valami megváltozott közöttük. Hogy is magyarázhatta volna el neki, aznap este túl sokat ivott és két kézzel egy álomképbe kapaszkodott a kijózanító, hideg valóság helyett? A karcsú, puha női test melege, odaadó ölelése rövid időre egy kis boldogsághoz juttatta, de ugyanúgy vigasztalódott volna bárki mással. Mindent megadott volna abban a pillanatban egy bensőséges érintésért, ha azt érzi, tartozik valakihez. Ám az ellenkezője történt, és egy újabb ember tűnt el végleg az életéből.

– Szét kellene nézned a világban, és valami új dolgot kipróbálnod, Beau – érkezett a vonal végéről bátyja hangja.

Az utóbbi időben sokadik alkalommal merült fel köztük ez a téma. Nem volt rest, amint testvére felvette a telefont, köszönés után azonnal a lényegre tért.

Benjamen szerette ezt a reszelős, mégis szeretetteljes hanghordozását. Kevés ember szólította a második nevén, de ő köztük volt. Amikor egy erőteljes fejmosás érkezett tőle, letorkolta az öccsét, vagy épp ellenkezőleg, az önmagába vetett hitét kívánta megerősíteni, mindig Beau-nak szólította.

– Rengeteget dolgozol, és tudom, minden vágyad az volt, hogy végre megalapítsd ezt az építkezési vállalatot. De ennek már négy éve. Mikor pihensz meg egy kicsit? Utazgathatnál, megismernél egy helyes lányt, és akkor – sóhajtott fel testvére. A mondat ott lógott lezáratlanul köztük a levegőben, míg Benjamen újra egy sötét alagútban találta magát, aminek sehogy sem látta a végét. Lucas sosem beszélt mellé, ő pontosan így élt, ahogy javasolta az öccsének is. Utazott, felfedezte a világot, nem esett nehezére megismerkedni más emberekkel. Mindig is nyitott az új dolgok felé, miközben ő sokkal zárkózottabb volt már gyermekként is. Aztán Lucas szerelmes lett, és az a hihetetlen boldogsága az egész családjukra kihatott. Benjamen csak kellő távolságból szívta magába a látványt. Mintha egy vad, feltartóztathatatlan tornádó érkezett volna, és ez az új, ismeretlen érzés a fellegek közé emelte a bátyját. Ő pedig az örvényen kívül ragadt.

– Nincs erre időm. Most nem hagyhatom itt a céget. Anya már hetek óta rágja a fülem amiatt, hogy győzzelek meg, gyere haza. Közeledik a házassági évfordulójuk. Neked is itt lenne a helyed mellettünk, Lucas, és akkor alkalmad adódna személyesen is közölni velem a jó tanácsaidat – nevetett fel nehézkesen. Látta maga előtt, ahogy testvére elmosolyodik. Lucas már jó ideje nem tartózkodott az Államokban, se a karácsonyi ünnepekre, se Szilveszterre nem tért haza, édesanyjuk legnagyobb bánatára.

– Ez nem rajtam múlik, Beau. – A férfi némán bólintott, bár testvére nem láthatta.

Lucas katonaként szolgált, és valóban nem tehette meg, hogy akármelyik pillanatban repülőre pattanjon. Még a hívásait is szigorúan számkijelzés nélkül indította.

– Nem tudom, mikor láthatlak újra titeket. Nincs túl sok időm most sem, csak azt szerettem volna, hogy tudd… Nem szabad elfelejtened, hogy neked is kijár a boldogság. Nem élhetünk mindig a múltban. Arra sem várhatunk, hogy jön majd valaki, aki a hajunknál fogva kirántja a fejünket a jeges vízből, és felébreszt. Valamikor egyedül csak te vagy képes a változás útjára lépni, különben az élet el fog rohanni melletted…

– Lucas…

– Most mennem kell. Hívni foglak még. Öleld meg helyettem anyát, ha találkozol vele.

Benjamen némán meredt a kezében tartott süket telefonkagylóra, majd a helyére tette. Olyan sok mindent mondott volna még a bátyjának, mégsem tudott megszólalni. Lucasra sem volt igazán jellemző az érzelmes viselkedés. Az elmúlt időszak mindannyiuk számára nehéz volt. Bátyja még azelőtt hagyta el az országot, hogy Benjamen megalapította volna a saját cégét. Egy kezén meg tudta volna számolni azóta hányszor látogatott haza, főleg telefonon tartották egymással a kapcsolatot. És mindez az érzelmi és fizikai távolságtartás annak a május tizenkettedikei napnak volt köszönhető. Mindketten vezekeltek valamilyen formában. Lucas inkább csökkentette a látogatások számát, még azt sem árulta el nekik melyik országban tartózkodik. Benjamen pedig nem akart egy újabb súlyt tenni a vállára, miközben ő maga sem tudta, hogyan léphetne túl a múlt fájdalmain. A következő pillanatban már mocskosul önzőnek érezte magát emiatt. Lucast még nála is nagyobb veszteség érte, mégis bátyja minden szavával őt bátorította.

A Clarice-szel történtek után igyekezett úgy folytatni az életét, ahogy addig is tette. Egy titkárnő, egy munkatárs pótolható. A cég kerekei ugyanúgy forogtak tovább.

A munkájába temetkezett, majd vasárnap este megismerkedett a bárban azzal a szőke hajú lánnyal, és egy csodás estét töltöttek együtt. Minden a helyén volt az életében. Miért is vágyott volna többre?

MÁSODIK

A nap magasan járt az égen, amikor autójával kihajtott a mélygarázsból és maga mögött hagyta az impozáns felhőkarcolót. Ebédelni készült a közeli Lidoba, ahol az étterem étlapjának nagy részét olasz ételek tették ki, valamint a legfinomabb kókuszreszelékes vaníliagolyókat készítették a városban. Kevesen tudták mennyire édesszájú, pedig már az édesség gondolatára is összefutott a nyál a szájában. Megtehette volna, hogy mindennap ott ebédel, mégis különleges alkalmakra tartogatta a Lido ínycsiklandozó fogásait. Sosem szerette volna elkötelezni magát valaki vagy valami mellett, de amikor egy sikeres szerződéskötést meg akart ünnepelni, vagy épp egy kellemetlen, feszültséggel teli pillanatot maga mögött akart tudni és elfelejteni, akkor ebbe az étterembe vezetett az útja. A bátyjával való beszélgetés és az a különleges megérzés a hétfői nappal kapcsolatban, okot adott számára arra, hogy beüljön és a megszokott ízek lefoglalják és csillapítsák idegességét. Pár saroknyi távolság választotta már csak el az étteremtől, amikor telefonja megszólalt, és a kijelzőn édesapja nevét pillantotta meg. Édesanyja hívásaira számíthatott, azonban ha édesapja kereste, az nem túl sok jót ígért. Kevés közös pillanatot tudott felidézni gyerekkorából, rendszerint lefoglalta őt a saját cége irányítása. Hideg borzongás futott végig a gerincén, úgy nyúlt a Maserati műszerfalára erősített készülék felé, hogy felvegye a hívást. Apja áldozatos munkájának köszönhetően élhettek jólétben, emlékeztette magát sokadszorra. Talán Jamie kapott belőle a legtöbbet. Öccse még mindig a szülői házban élt, és élvezte édesanyjuk odaadó szeretetét, valamint figyelemmel követhette rajongását a nipp figurák iránt.

– Szia, apa! – Benjamen igyekezett magabiztos, elégedett hangot megütni a telefonban. Ha letörtnek, vagy túlságosan fáradtnak mutatkozik, akkor ezt a telefonbeszélgetést nemsokára egy másik követheti, édesanyja aggódó hanghordozásával kísérve.

– Benjamen! Jó hallani a hangod! Rég beszéltünk már! Minden rendben, fiam? – érdeklődött az apja.

Ahogy idősödött, úgy vált szorosabbá a kapcsolatuk, a szokásos köröket nem hagyta volna el, fordult meg máris a férfi fejében, és akaratlanul is elmosolyodott.

– Persze. Nálatok?

– Anyád újabb hóbortot talált magának, árverésekre jár. Ha ez így folytatódik, akkor a házassági évfordulónk megünneplésének egy nagyobb helyszínt kell majd keresnünk. Talán Hampton Bays megfelelne. Attól tartok, nem férne el a házunkban az a kétszáz ember a sok lim-lomtól.

– Gerard! Kivel beszélsz? – kapcsolódott be ekkor édesanyja is a beszélgetésbe.

A férfi mosolya még szélesebbé vált. Elképzelte maga előtt az asszony kipirult arcát, nagy, érdeklődő tekintetét. Biztosan ott toporgott izgalmában a férje oldalán.