Sára-Csombor Rita

Vénia

— részlet —

KALLIGRAM

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Copyright © Sára-Csombor Rita, 2025
ISBN 978 963 468 593 7

1.

I.

A dinoszauruszok azért haltak ki, mert nem imádkoztak Szűz Máriához mondat visszhangzott a kolostorban Lovász tanár úr hangján, majd hirtelen csönd lett. Valami hideget érzett a hátánál. A jégkék szemek. Majd Flóra saját hangján a hosszas magyarázat, hogy Piton is animágus. Flóra mindenképpen erről próbálta meggyőzni az általános főnöknőt a furcsa, álomszerű állapotban a hideg csempén fekve. Jégkék szem, semmi pislogás, a főnöknő akkurátusan mosogat tovább, mintha gép lenne. Flóra tovább erősködik, hiszen az, hogy megmaradt az őzsuta patrónusnak, bőven elég bizonyíték.

Flóra először csak a szemét nyitotta ki, aztán olyan hirtelen ült föl, hogy a fejét beverte a tetőtéri ablak alatti falrészbe, felpattant volna, de négy év alatt sem szokta meg a fél hatos ébresztőt, így inkább csak kidőlt az ágyból. Az első két évben Gabriella nővér és ő keltette a kolostor lakóit egy kolomp segítségével. Úgy érezte magát, mintha tehén lenne, nyakában kolomppal a hajnali mezőn. Hiába volt már mindenkinek digitális órája vagy telefonja, a középkor óta ez a szertartás hozzátartozott a szerzetesek napindításához. A reggeli szilencium betartása nem mindig bizonyult könnyűnek. Az első két hét után jó adag penitenciát kapott Flóra, mert a jó reggelt és a hasadra süt a nap mondatokkal keltette Léna nővért. A kecskerángók három és fél órás ültetési procedúrája a tűző napon megtanította, hogy befogja a száját. Annamária nővért egyáltalán nem érdekelte, hogy az nem kecskerángó, hanem kecskerágó, Flóra mindent megtett, hogy a nővér tudtára adja magvas gondolatait a különbséget illetően, de a szilencium miatt csak néhány fintort engedhetett meg magának.

Örült, hogy nem kell az öltözködéssel bajlódni. Felvette a galambszürke habitust, aznap a széles ujjú következett. Nehéz volt tisztán tartani a karjánál, mindenbe belelógott, feltűrni meg illetlenségnek számított, így maradt az óvatos kalimpálás. Mindig a bokáig érővel kezdték. A latin szó az ismerkedés időszakában zavarta Flórát, más jelentését ismerte. Aztán megszokta. Először nem értette, hogy csak az alsó ruhadarabot jelenti‑e, vagy az összes együttes viseletére vonatkozik, aztán már nem foglalkozott a kérdéskörrel, majd jött a bőr öv, amin átfűztek egy hatalmas rózsafüzért. Utána a skapuláré, ami egy gigantikus méretű elöl-hátul lógó előke, majd a fátyol. Mindegyiket legalább három napig hordták, kivéve, ha valami túra vagy zuhogó eső annyira összekoszolta, hogy nem volt elég csak az alját dörzsölni a szappanos vízzel. A fátylat Blanka nővér varrta, akinek a lépteit szinte soha nem lehetett hallani, ahogy a szavait sem. Flórát vonzotta ez a csöndes derű és türelem. A fogadalomtétel előtt nem vehette fel a fekete fátylat, fehéret kellett hordani, a feketét a ruhapróbán látta először. Annyira vágyott már rá, hogy megkérte Blanka nővért az első próba után, hogy nézzék meg még egyszer a tépőzár helyét, aztán egy nap múlva megint felkereste a nővért, aki mindannyiszor Flóra fejére illesztette a hajtakarót. Mintha valami puha korona ölelte volna át Flóra fejét, tökéletesen passzolt rá.

A reggeli öltözködés nem tartott tovább másfél percnél. Minden ruhadarabnak megvolt a maga imádsága, de Flóra hajnali fél hatkor túl fáradt volt, így inkább ezt a részt kihagyta. A fürdőszobában töltött idővel együtt hat és fél perc alatt készült el, egy perc volt az út a kápolnába. A laudesre reggelente éppen odaért. Gyors térdhajtás, majd a nyikorgó stallumon keresztül trappolt, az ülőke lehajtását hangos reccsenés kísérte, majd fújt egy nagyot. Erről is hamar le kellett volna szoknia. Flóra utálta, amikor ő volt a karvezető. A fogkrémes nyál éneklés közben összeállt a szájában, alig jött ki hang a torkán, ráadásul ébredés után hét és fél perccel egyáltalán nem tudta beazonosítani azt, hogy melyik szentnek milyen típusú ünnepét ülik. Egy idő után stratégiát váltott. Este állította be a zsolozsmát, így megkímélte magát a kellemetlenségektől. Néha a fegyelmezetlenebb nővérek kuncogtak, amikor felemás zokniban énekelte a rövid válaszos éneket, amihez ki kellett mennie a kápolna közepén álló ambóhoz. Egy idő után csak feketét hordott, így kétszer is fel tudta venni ugyanazt.

Aznap ünnepi szandált és tiszta zoknit viselt, mert tudta, hogy az egyetemen találkozni fog Tamással. A kispap korábban soha semmi jelét nem adta vonzalmának, Flóra se tett vagy mondott semmi illetlent, csak egyszerűen szeretett a férfi társaságában lenni. Ez kölcsönösnek bizonyult.

Flóra akkor figyelt fel Tamásra, mikor a fiút annyira kihozta a béketűréséből az egyik szeminárium vezetője, a harmadik órája tartó semmitmondó önfényezéssel, hogy egy torokköszörülés után egyszerűen elküldte az előadót a picsába. Mindenki megrökönyödött, ilyen még nem történt a teológiai fakultás történetében, vagy legalábbis nem jegyezték le a szent és szorgos kezek.

Viszont azt mindenki megjegyezte, hogy a kissé sértődött, ezért még kenetteljesebb előadó két héttel később annyira hevesen gesztikulált, remélve igazának alátámasztását, hogy az alsószoknyája leesett és a bokája körül összegyűlt, mint egy márványba vésett bugyi. Próbálta feltűnés nélkül, némileg darabos bokamozdulattal az emelvény mögé rúgni a ruhadarabot, de ettől még inkább úgy festett, mint egy talapzatáról elmozdulni képtelen, félig életre kelt Michelangelo-utánzat. Az órát ezen a ponton meg kellett szakítani.

Flórát vonzotta Tamás dühe. Ritkán történt meg, hogy ez mások számára is láthatóvá vált, de amikor igen, akkor mindenki megállt egy pillanatra. Flóra szeretett úgy helyet foglalni az egyetemi órákon, hogy lássa Tamást, aki általában egyenes háttal ült, ritkán jegyzetelt. Olyan volt a kispap, mintha a saját mozdulatai felett folyamatos és megszakíthatatlan uralmat gyakorolna. Takarékosan és fegyelmezetten járt, és amikor nagyon koncentrált, hunyorogni kezdett. Flóra egy idő után kiismerte Tamást. Ha dühös volt, először csak a szeme körüli izmok remegtek meg. Ekkor még visszafordítható volt a kirohanás. A következő fokozat volt, amikor a jobb válla egy pillanatra megrándult a hunyorítás után közvetlenül. Majd összeszorította az ajkait, az öklökét, és nagy levegőt vett. Flóra tudni akarta, mi képes átszakítani Tamás gondosan ápolt felszínét. Ilyen volt, amikor a szemináriumba százötvenezerért vettek egy kenyérszeletelő gépet, vagy amikor a szemináriumnak saját konditermet építettek az „ép testben ép lélek” pályázati szlogenen felbuzdulva. A régi részlegen a futópadok mellett ellipszis trénerek, szobabiciklik és súlyzók álltak a kispapok rendelkezésére, az új részlegen pedig lábra és kézre is gyúrhattak. Tamás majdnem minden nap lement az alagsorba. Mellizma néhány hónap után kikerekedett, válla formásabb lett, a reverenda alatt is látszottak kerekedő izmai. Flóra néha belefeledkezett a bámulásba, máskor meg azon kapta magát, hogy minden igyekezete ellenére mégis megszegi a regulát, körbenézett, hogy mások is észrevették‑e, és a szemét dörzsölve próbálta elfeledtetni magával a tisztátalan látványt.

Aznap háromszor kilencvenpercnyi tömény unalom következett. Flóra alig várta, hogy vége legyen az utolsó órának is, hogy aztán kettesben beszélgethessenek egy második emeleti üres tanteremben. Ilyenkor mindig egymással szemben ültek. Flóra el akarta mesélni Tamásnak, hogy reggel a buszút alatt végig visított egy baba. Flórát zavarták az éles hangok és az erős illatok. A gyereksírás valószínűtlenül hasonlított az egy évvel azelőttire. Tudta, hogy sosem fogja elfelejteni azt az öblös üvöltést, a tiszta erőből kitolt gyerekhangot, amit a rahói kórház külön termében hallott búcsúzáskor. Minden látogatás után egyre nehezebben köszönt el a kicsiktől.

Tamás csak nézte Flórát. Dőlt belőle a szó. A kispap hallgatott, néha bólintott vagy hümmögött. Amikor először találkozott a tekintetük, Flóra összerándult. A zavar később kihívássá alakult.

Hadarva mesélte a kispapnak, hogy Rahón csak egy kórház van. Az állapotos nők a bejárat előtt szívják az olcsó ukrán cigit vagy a sodortat. A kikerekedett hasukra szóródik a hamu, és csak pöfékelnek, mint valami gyárkémény. Egy külön szoba van az otthagyott gyerekeknek, folytatta Flóra. A gyerek hároméves koráig az állam támogatja a családokat, ezért ebben az időszakban nem mondanak le róluk, de sokan nem is akarnak pénzt költeni rájuk, tehát két-három hétre beadják ide őket, aztán hazaviszik, nehogy megvonják tőlük a juttatást. Amikor már nem kapnak értük pénzt, mehetnek az árvaházba.

Flóra hetente kétszer-háromszor járt be a kórházba, hogy néhány órát a gyerekekkel töltsön, a többi nap a Rahó melletti falvakat járta, hittanórákat tartott. Nagyon szerette az iskolákat. A csoportok általában három-négyfősek voltak, az életkor nem számított. Flóra az elején megijedt, hogy mit fog kezdeni egy másodikos, egy ötödikes meg két nyolcadikos gyerekkel, de hamar összeszoktak. A diákok gyorsan megkedvelték a fiatal és életvidám nővért, gyakran meghívták magukhoz családlátogatásra. A családok kikérték a tanácsát sok kérdésben, őszintén elmondták neki a nehézségeiket. Az elcsépelt bölcsességeket és frázisokat gyűlölte, valódi részesedést akart az emberek életében, és ezért még a káposztás tésztát is hajlandó volt letuszkolni a torkán, amit rendszeresen kapott a vendégeskedések közben.

A tanítás mellett más feladata is volt a noviciátus alatt. Ezeket kezdetben nem élvezte. A kórházlátogatás pont ilyen volt. Az első alkalommal Helga nővér kísérte el, majd beszervezett maga helyett két egyetemista lányt. Flóra nem bánta, jókat beszélgettek a kórházig tartó egyórás séta alatt. Nem sokkal volt idősebb a lányoknál, és a kollégiumban meg amúgy sem beszélgethettek. Ölbe vették, megetették a csecsemőket. Az ápolóknak nem volt idejük, a cumisüveget körbe rakták párnahuzatokkal, a gyerek mellé fektették, aztán igyon magának, amennyit tud. Ilyenkor a lenyelt levegőtől felfújódtak a csecsemők. Annyival is kevesebb tápszer fogyott. Flóra volt, hogy inkább egyszerre kettőt vett kézbe az etetéshez.

Tamás látszólag nem reagált Flóra szavaira, csak komolyan bámult hol maga elé, hol a lány szemébe. Flóra nem értette, hogy miért nem szólal meg a kispap, ezért rákérdezett, hogy figyel‑e egyáltalán. A válasz rögtön jött és egyértelmű volt. Flóra ezután nagy lendülettel tovább folytatta, hogy nagyon büdösek voltak a babák, mert nem minden nap jutott idő a fürdetésre, de ő sorban etetett és fürdetett, beszélt hozzájuk, játszott velük. A legnehezebb mégsem ez volt, hanem az, hogy a gyerekek önkéntelenül is kötődni kezdtek a fiatal nővérhez, időnként a mellét próbálták keresni, megismerték a hangját, illatát. A kezdeti zavar után valami természetes érzés indult el benne. Nem tudta pontosan megfogalmazni, hogy mi. Egyre magabiztosabban pelenkázott, az etetés se csak az evésről szólt, hanem az együttlétről. Változó volt, hogy éppen hány gyerekkel kellett foglalkozni, mindegyiket ölbe vette minden alkalommal. Azelőtt csak elméletileg tudta, hogy neki soha nem lesz gyereke, de ez ott és akkor vált kézzelfoghatóvá, amikor teljesen egyedül maradt a három babával. Az egyetemisták valami zárthelyire készültek, így kénytelen volt egyedül intézni mindent. Amikor kézbe vette az egyik kislányt, hirtelen görcsbe rándult a gyomra, és sírni kezdett. Az ápolók nem nyitottak be a szobába, amikor Flóra vagy az egyetemisták bent voltak, így csak a csecsemők látták őt zokogni.

Napi két pelenka volt a fejadagjuk, többre a kórháznak se futotta. Flóra mindent megtett, hogy támogatókat találjon, időnként sikerült néhány hónapra elegendő eldobható pelenkát szerezni, de rendszeresség nem volt az adományokban. Elmesélte Tamásnak, hogy egyszer egy nyugat-magyarországi nőgyógyász, akinél Flóra kivizsgáláson járt egy egész táskányi ajándékot küldött a kórháznak. Flóra csak két gurulós bőröndbe tudta belegyömöszölni a sok kesztyűt, pelenkát és mindenféle hasznos eszközt. De nem is ezek hiányoztak a leginkább, hanem a tetűirtó. Amelyik babának ugyanis volt haja, annak a fejbőrén és az ágyában kifejlett tetvek mozogtak. A fiatal nővér ezért döntött úgy, hogy Magyarországról visz olyan szert, amit csecsemőknél is lehet használni, de ez nagyon drága volt. A nyugat-magyarországi főorvos asszony ebben is segített, de arra nem gondolt Flóra, hogy ezt a határon át is kell valahogy vinni. Mivel az ideiglenes fogadalmasok csak úgy nem autózhattak, kénytelen volt vonattal megkísérelni a vegyszercsempészetet. Tudta Flóra is, hogy Záhonynál le kell szállni, meg kell venni a Csapig érvényes jegyet, és csak ezután léphet be valaki Ukrajna területére. De azt is mondták neki, hogy ötszáz forintért adnak a vonaton is jegyet, csak tudni kell, hogy kitől kell kérni, és mivel nem mert kockáztatni a leszállással, ezért az utóbbi megoldást választotta. A cigaretta és vodkacsempészek általában szétkapták az üléseket, megvoltak a biztos helyeik. Flóra azt remélte, hogy az ellenkező irány miatt szabadon maradnak ezek az ismert helyek, talán ő is beteheti oda a tetűirtókat, de végül nem merte meglépni ezt. Végigpörgette a fejében, ahogy úton Magyarország felé a csempészek a háttámlákat szégyenlősen szerelték le, mert habitusban utazott, de azért gondosan rejtették el a vodkát és a cigit. A visszafelé útra sem akart civilben menni, hátha a szerzetesi ruha miatt a határon könnyebben átengedik. Amikor kigördült Záhonyból a vonat, rögtön felállt, behúzódott a sarokba a két gurulós bőrönd meg a nagy hátizsák társaságában. Tudta, hogyha a vámosok kinyitják a táskáját, elvehetik a szert, ezért csak remélni tudta, hogy Szent Kristóf kisegíti őt. Egy örökkévalóságig tartott a negyedórás út, mire begördültek a széles nyomtávú vagonnal Csapra. Flóra nemcsak leizzadt, hanem izgalmában elszakította az övére fűzött rózsafüzért. Remek – gondolta – még egy penitenciát kell kérnie a rongálásért. Az udvarias jegyellenőr lesegítette a nővért, aki határozott léptekkel indult el az útlevél-ellenőrző bódék irányába. A szürke falakon dicsőségesen jövőbe bámuló alakok már ismerősek voltak, a mogorva állomás nem változott az elmúlt hatvan évben. Az útlevelében szorosan az előző mellé nyomták a pecsétet a figyelmes tisztviselők, hogy több hely maradjon a későbbi belépésekre. Amikor visszakapta az iratait felnézett, hogy merre tovább. A középső asztalhoz hívták, rápuffantotta a hátizsákját, amiben a saját ruhái voltak. A bugyikat rakta felülre, hátha zavarba jön a vámos egy szerzetes nővér bugyijától. Bejött. A két gurulós bőröndöt meg se nézte.

Flóra képtelen volt abbahagyni a mesélést. Tamás még mindig türelmesen hallgatta a történeteket, látta, hogy mindez mennyire felkavarta a fiatal nővért. Vigasztalóan meg akarta fogni Flóra kezét, felé nyúlt, de aztán ökölbe szorította a kezét, a szeme körüli izmok remegni kezdtek. Nem érhettek egymáshoz, így maradt a tekintet, amiben Flóra először fedezett fel valami ösztönszerűt. Habár a gyerekek arcára Flóra már nem emlékezett, a melle környékén hasonló meleg érzésre lett figyelmes, mint amikor velük volt, de egy a rekeszizmát szorító újra is. Felállt, és kettőt lépett a még mindig a széken ülő Tamás felé, szorosan elé állt. A skapulárét pont azért találták ki a középkorban, hogy a melleket eltakarják, a szem kívánságait lecsillapítsák. Amikor Flóra megérintette Tamás ökölbe szorított kezét, elektromosság csípte meg őket. A lány egyenként nyitotta ki az ujjakat. Még látszott a négy köröm nyoma. A mutatóujjával apró köröket rajzolt a halvány rózsaszín sebhelyek köré, és a szájához emelte Tamás nyitott tenyerét, majd a skapuláréja alá helyezte. Flóra nem emlékezett, hogyan pattant vissza a helyére, de pár másodperc múlva lángoló arccal ült a székén. Tamás egy gyors mozdulattal az ölére tette a nyitott zsolozsmáját. Fellélegeztek, amikor Kárpáti Anna, Flóra legjobb barátnője lépett be a terembe. Nyugodt hangon tájékoztatta Flórát, hogy Helga nővér közeledik, vége lett a filozófia szemináriumának, és elindulhatnak haza. A végén csak annyit tett hozzá, hogy óvatosabbak is lehetnének. Flóra felpattant, köszönés nélkül kirohant, összeszedte a szekrényből a holmiját, begyömöszölte a hátizsákjába, és a lift előtt várta Helgát. Anna összenézett Tamással, aki még egy darabig nem tudott felállni, így elkezdte imádkozni az olvasmányos imaórát.

Helga nővér, Flóra és Anna hármasban indultak el. Egy darabig együtt mentek, de Helga elment a lelki vezetőjéhez, így Annának volt ideje meghívni Flórát a Mekibe. Tudták, hogy ha kiderülne, akkor ebből nemcsak baj, hanem egyenesen penitencia lenne, Flóra kapott már néhányat azért, mert elfogadott egy epershake-et és egy kis krumplit. Flóra hozta szóba a történteket. Anna nem ítélkezett, de keményen megmondta a véleményét, egyszerűen nem volt energiája köntörfalazni. Valamivel idősebb volt a csoporttársainál, így mindenki tőle várta a segítséget. Anna nem bánta ezt. A környezetében mindenki meglepődött, amikor a teológiára felvételizett, a felvételiztető atyák sem tartották mindennapinak, ugyanis Anna nyolcadik éve vezette saját pizzériáját Balatonfüreden. Mielőtt felszálltak volna a buszra, beültek a Deák melletti törzshelyükre, ami a Magellán Pub & Café nevet viselte. Flóra forró csokit ivott, Anna tejeskávét. Utálta a langyosat. A hideget szerette, forrón itta általában, de ezt pont langyosan hozták ki. Udvariasan, de határozottan küldte vissza a pincérrel. Alig szóltak egymáshoz, csöndben kortyolgattak, Flóra próbálta felidézni a tanteremben történteket, Anna pedig örült, hogy végre nem kell fölöslegesen beszélnie. Szerettek együtt hallgatni.

Anna a rendház melletti kollégiumban lakott, nem kísérte el barátnőjét az ajtóig, ahogy szokta. Flóra nem is bánta, jó volt egyedül lenni azzal az érzéssel, ami kevésbé intenzíven, de azóta tartott, hogy Tamástól köszönés nélkül elszaladt. A nővérek éppen vacsoráztak, amikor hazaért, de ő nem volt éhes. Szerencsére nem találkozott senkivel. Nem tudta eldönteni, hogy fölmenjen a szobájába, vagy a kápolnába üljön be. Némi hezitálás után az utóbbi mellett döntött. A cipőtartóknál elidőzött, bámulta a lábbeliket. Érdekes volt látni, hogy melyik milyen irányba van kitaposva, ki mennyire pontosan rakja egymás mellé a párokat. Mindenkinek megvolt a maga fakkja, abban kellett elférni. Flóra cipői persze nem fértek el, ezért az alagsori ruhatárolóban tartotta a nem használt darabokat. Az egyik bőrcipőért rendesen meg kellett szenvednie. A nővérek ugyanis a képzés ideje alatt nem fogadhattak el külső személyektől ajándékokat, csak akkor, ha az elöljárójuk megengedte. Flóra édesanyja általában betartotta a rá vonatkozó szabályokat, de az egyetlen gyermeke születésnapjára mégis egy márkás cipőt vett. Súlyosbító körülmény volt, hogy a nővérek nem ünnepelhették a születésnapjukat, csak a rendi nevük védőszentjének ünnepét. Végül aztán hosszas huzavona után megtarthatta a lábbelit.

Lassú, kimért léptekkel közelített az üvegfalú szentély felé. Az ajtót csukva találta. A kilincs akadozott kicsit. Határozott mozdulattal lenyomta, majd bezárta maga mögött. Levette a papucsát, végigtrappolt a stallumokon, leghátra ült le. Felhúzta a térdét, a tenyerébe hajtotta az arcát és zokogni kezdett. A főnöknő helyén mindig volt zsebkendő, Flóra elvett néhányat. Normális esetben szégyellte volna, ha sírni látják, de ez akkor egyáltalán nem érdekelte. Percekig rázkódott, igyekezett csöndben lenni, de a zokogás hangját nem tudta elnyomni a fa ülőke recsegése. Egymás után villantak be a képek a néhány hónapja tett első fogadalmáról. Nagy ünneplés volt, ketten térdeltek az oltáriszentség és az általános főnöknő előtt. Kezüket a főnöknő kezébe tették, mélyen a jégkék szemébe néztek, és elmondták, hogy szegénységet, tisztaságot és engedelmességet fogadnak egy évre Isten és az emberek színe előtt. Flóra legszívesebben azt mondta volna, hogy örökre, de négy évig még ezt nem tehette meg. Aztán mindketten előredőltek, kezükön támaszkodva leengedték magukat a földre. Sokat gyakorolták, hogy egyszerre menjen. Jobb térd, bal térd, a kezek pedig együtt. Méltóságteljesen, lassan kellett csinálni, a kapkodás elrontotta volna az egészet. Sokat nevettek a próbákon. Amikor tizedszer próbálták el, kicsúszott egy-egy nyögés, ami a tizenegyedik próbálkozást eredményezte. Akkor és ott néma csönd volt bennük, a kezüket oldalra nyújtották, a gyerekkori „tűz-víz-repülő” játék szabadsága villant be egy pillanatra. A nővérek énekeltek, de Flóra hallotta, ahogy az oltáron lévő gyertyák suhognak a nyitott ablak mellett. Kint madarak hangoskodtak, autók robogtak. A fogadalmat tevők azonban arccal lefelé néztek. Flóra alig kapott levegőt, de jó volt neki kiterülve Isten színe előtt. Tudta, hogy a helyén van. Nem akart volna sehol máshol lenni. Szerette a feje melletti viaszmaszatot a szőnyegen. Világosan emlékezett, hogy amikor az egyik hosszúra nyúlt mise után Léna nővér megpróbálta elfújni a gyertyát, és az olvadt viasz az alatta lévő szőnyegre folyt. Annamária nővér ugrott, és hozta a vasalót és a szalvétát, de a műanyag szálak megolvadtak, és csak még nagyobb folt keletkezett a szőnyegen. Szerette azt, ahogy társa ott fekszik mellette, ahogy mindketten a középszürke ünnepi habitusukban lehetnek pont azon a gondosan kiporszívózott, foltos szőnyegen. A beöltözéskor tanulták meg, hogy így kell, a papok is így tesznek szenteléskor, csak ők a homlokuk alá rakják a kezüket, de a nővérek kitárt karral, homlokukkal a földet érintve fekszenek véniában… … …

Tartalom

1.

I. II. III. IV. V. VI. VII.

2.

I. II. III. IV. V. VI. VII.

3.

I. II. III. IV. V. VI. VII.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2025.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő: Tóth Ramóna Mirtill, aki a kötet szerkesztésének időszaka alatt a Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János szerkesztői ösztöndíjában részesült.
Olvasószerkesztő: Rácz Ágnes Éda
Borító: Hrapka Tibor
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

kalligram e-könyvek

ISBN 978 963 468 593 7

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL OFL