Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

BARTÓK BÉLA

ÖNÉLETRAJZOM

A MAGYAR ZENÉRŐL

LISZT ZENÉJE ÉS A MAI KÖZÖNSÉG

MAGYAR NÉPZENE ÉS ÚJ MAGYAR ZENE

NÉPDALKUTATÁS ÉS NACIONALIZMUS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bartók Béla

ÖNÉLETRAJZ
ÍRÁSOK A ZENÉRŐL

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-768-0 EPUB
ISBN 978-963-559-769-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

első kiadás: 1911, 1921, 1923, 1928, 1937
az elektronikus változat a fenti megjelenések
szerkesztett kiadása alapján készült

a borító Bartók Béla (1881 – 1945) portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

BARTÓK BÉLA

(1881 – 1945) a jelenkor legnagyobb zeneköltője. Zenei alkotásai mellett, kora ifjúságától, népdalgyűjtéssel és zeneelmélettel is foglalkozott és az idevágó munkái a tudományos zeneirodalom legjelentékenyebb művei közé tartoznak.

A tanulmányokat összegyűjtötte

Almárné Veszprémi Lili

ÖNÉLETRAJZOM

Születtem 1881 március 25-ikén, Nagyszentmiklós községben, amely most majd egész Toron tállal, Romániához tartozik. Legelső zongoraóráimat édesanyámtól kaptam, hatodik életévemben. Apámnak, aki egy földmívesiskolát igazgatott, meglehetősen fellett zenei képességei voltak: zongorázott, műkedvelő zenekart szervezed, gordonkázni is tanult, hogy zenekarában, mint gordonkás játszhasson, sőt még táncdarabokat is komponált. Nyolcéves voltam, mikor elvesztettem. Halála után édesanyám, mint tanítónő küszködött a mindennapi kenyérért; először Nagyszöllösre kerültünk (ez idő szerint csehszlovák területen), azután Besztercére, Erdélybe (ez idő szerint román területen), s végül 1893-ban Pozsonyba (ez idő szerint csehszlovák területen). Mivel még kilencéves koromban kisebb zongoradarabokat komponáltam, sőt Nagyszöllösön, 1891-ben, mint „zeneszerző" és zongoraművész, a nyilvánosság előtt is szerepeltem, igen fontos volt számunkra, hogy végre nagyobb városba juthattunk. Az idő tájt, a vidéki magyar városok közt Pozsonynak zenei élete volt a legélénkebb s ily módon lehetővé vált számomra, hogy tizenötödik évemig Erkel László (Ferenc fia) taníthatott zongorára és összhangzattanra, másrészt pedig, hogy részem volt egynéhány többé-kevésbé jó operaelőadásban és zenekari hangversenyben. Kamarazenei gyakorlatban sem volt hiányom s ilyképpen tizennyolcéves koromig a Bachtól Brahmsig terjedő zeneirodalmat (bár Wagnert csak Tannhäuserig) aránylag egészen jól megismertem. Közben szorgalmasan komponáltam, Brahmsnak és a nálam négy évvel idősebb Dohnányinak erős befolyása alatt; különösen Dohnányinak ifjúkori Opus I-e volt rám nagy hatással.

Miután elvégeztem a gimnáziumot, felvetődött a nagy kérdés, hogy zenei tanulmányaimat melyik zeneakadémián is folytassam. Azidőtájt Pozsonyban a bécsi Conservatoriumot tartották a zenei stúdium egyetlen komoly erődjének. Én azonban végül mégis Dohnányi tanácsát követtem, s inkább Budapestre jöttem, ahol a Zeneakadémián tanítványa lettem Thomán Istvánnak (zongorában) és Koessler Jánosnak (kompozícióban). Itt maradtam 1899-től egészen 1909-ig. Mindjárt megérkezésem után nagy buzgalommal kezdtem tanulmányozni Wagnernek előttem még ismeretlen műveit (a Tetralógiát, Trisztánt, a Mesterdalnokokat), valamint Liszt zenekari szerzeményeit. Jómagam, e periódusban, úgyszólván semmit sem alkottam. A brahmsi stílustól megszabadulva, Wagneren és Liszten át sem tudtam megtalálni az áhított új utat. (Liszt igazi jelentőségét a zeneművészet továbbfejlődésében még nem fogtam fel teljesen; műveiben csak a külsőségeket láttam.) Ily módon, körülbelül két évig, semmit sem dolgoztam s a Zeneakadémián tulajdonképpen csak briliáns zongorajátékosnak ismertek.

Ebből a stagnálásból szakított ki, mint egy villámcsapás, az „Also Sprach Zarathustra“-nak első budapesti előadása (1902-ben). Az itteni zenészektől nagyobbrészt borzalommal fogadott mű engem a legnagyobb lelkesedéssel töltött el; végre láttam oly irányt, amely újat rejtett magában. Azonnal rávetettem magam Strauss parti