AMTAK E-KÖNYVEK

Kosztolányi Dezső

Cikkek

(1933-1936)

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-11-1

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Cikkek 1933-1936

Tartalom

Cikkek 1933-1936

PILLANATKÉPEK

A MI NÓTÁINK

EMBER ÉS VILÁG

SZÜRKE RAJZOK

NAPLÓM

TAPS

A KÖLTŐ

SZABADSÁG

ÓDA A TELEFONHOZ

EMBER ÉS VILÁG

VASÁRNAP

VASÁRNAP

KÉPESKÖNYV

NAPLÓ

ANKERSCHMIDT JUN.

ŐSEMBER

EMBER ÉS VILÁG

EMBER ÉS VILÁG

EMBER ÉS VILÁG

ÁKOMBÁKOM

NAPLÓJEGYZETEK

SZÍNPADI JELENET

HATTYÚ HALÁLA

ÍRÁS AZ ÍRÁSRÓL

KÉPEK A GÖDÖLLŐI VILÁGTÁBORBÓL

ELEVEN RUHATÁR A VILÁGTÁBORBAN

KÉPEK A CSERKÉSZ-VILÁGTÁBORBÓL

A KÖLTŐ UTOLSÓ SZAVA

ELLENVÉLEMÉNYEK

ÚTINAPLÓ

EMBER ÉS VILÁG

ÚTINAPLÓ

EMBER ÉS VILÁG

ÁKOMBÁKOM

EMBER ÉS VILÁG

ÁKOMBÁKOM

EMBER ÉS VILÁG

EMBER ÉS VILÁG

EMBER ÉS VILÁG

HIDEG

LÉLEK

PESTI KÉPESKÖNYV

CSALÁDI KÖR

ILLEMTAN

VILMOS CSÁSZÁRRÓL

EMBER ÉS VILÁG

BETEGSÉG

EMBER ÉS VILÁG

EMBER ÉS VILÁG

EGY LEÁNY MEG EGY ASSZONY

LEGYEN VILÁGOSSÁG

DÉLUTÁN HAT ÉS HÉT KÖZÖTT

RAJZOK

DICSŐSÉG

VASÁRNAP

BOGLÁRFA

NÉVCSERE

IGÉK A SZENVEDÉSRŐL

A VILÁG LEGNAGYOBB MŰFORDÍTÓJA

CSÓKOK, KÉZCSÓKOK, NAGYMAMÁK ÉS KERESZTMAMÁK FERGETEGE

VILÁGNÉZET ÉS VIRÁGNÉZET

APOSTOL

RÉSZVÉT

ARCUNK TITKA

ORVOSOK

NAPLÓ

ÁKOMBÁKOM

ZÁPOR

HIÉNAFOG

SÖTÉT BÚJÓCSKA

PESTI UTCA

SZÉPSÉG ÉS RÚTSÁG

HÁROM TÖRTÉNET

MÁSODPÉLDÁNYOK

EGREGY

NAPLÓ

A VERSENYÚSZÓ

TÖMEG

VASÁRNAP

KÖLTŐK 1934-BEN

SZOBROK BESZÉLNEK

EMBER ÉS VILÁG

VASÁRNAP

EMBERBŐR

BABA

VASÁRNAP

EMBER ÉS VILÁG

TÁNCOLÓ BETŰK

MATUSKA SZILVESZTER

SZERELMESPÁROK

A SZAMÁR ÉS TÁRSAI

DÉLSZAKI KALANDOK

NARANCSSZÍN FELHŐ

1 500 000 000 BUTA EMBER

TIZENKÉT INGGOMB

ARCÉLEK

A CUKRÁSZSEGÉD

ÁKOMBÁKOM

DERŰS, TÉLI DÉLELŐTT

ÖT PERC

EMBER ÉS VILÁG

ÚJ TÜNDÉRORSZÁG

HÓEMBER

NÉMAJÁTÉK

NAPTÁRAM

EMBER ÉS VILÁG

EMBER ÉS VILÁG

KÜLÖNVÉLEMÉNYEK

KÉPEK A KÉPEKRŐL

TAVASZI MUZSIKA

ÁPRILIS BOLONDJA

TANULMÁNYFŐ

KIÁLTÁSOK

TENGEREN

APA

RÁGÓGUMI

TAVASZI SZÍNJÁTÉK A TENGEREN

A KERT

ÁKOMBÁKOM

JEGYZETEIM

KIRÁNDULÁSAIM

KEDVES

PILLANATKÉPEK

KÉT ARCÉL

NÉMA MOZI SZÍVDOBOGÁSSAL

RÉSZEG EMBER 1935-BEN

A KÖZÉPOSZTÁLYRÓL

LÁZ

EMBER ÉS VILÁG

NEMZETKÖZI KÁVÉHÁZ

HÁBORÚ

VIDÉKI VENDÉGLŐBEN

HEGYI KISÖREG

NAPJAIM MÚLÁSA

ÁKOMBÁKOM

KÉT ZARÁNDOKÚT

VIDÉKI ŐSZ

SZERELEM

ARCOK ÉS KARCOK

TÖLTŐTOLLAM HALÁLÁRA

EMBER ÉS VILÁG

LÓ

VERA MEG A CIGARETTA

KISMACSKA

MONDATFOSZLÁNYOK 1935-BŐL

TELEP

HIVATALOS JÁNOS

ISKOLAI DOLGOZATOK

AJÁNDÉK

ORVOS, BETEGSÉG, EGÉSZSÉG

ÁKOMBÁKOM

VADREGÉNYES TÉL

SZERETEM...

A VÁNDOR

ARCKÉP

VÉR

TINTA

CUKOR ÉS IRODALOM

JEGYZETEK

ORVOS ÉS BETEG

PILLANATKÉPEK

Olyan fogai vannak, hogy minden, amit eszik, közéjük akad. Ha vacsorára hívják, csak egy részét fogyasztja el annak, amit szájába vesz, a másik - nem jelentéktelen - része a fogsorában marad. Vendégségek után otthon valóságos pótvacsorát piszkál ki fogazata réseiből. Ez eddig rendben volna. Csak az a felháborító, hogy ő ezeket a pótvacsorákat, melyeket illetéktelenül sikkasztott el, rendszerint el is költi, mégpedig kitűnő étvággyal.

Öreg, vidéki, nyugalmazott tanár. Sokáig készülődött a tengerre, de nem jutott el. Végre évek hosszú során addig rakosgatta félre nyugdíjfilléreit, míg egybe nem gyűlt az összeg.

Egy nyári reggelen harmadosztályú szakaszban ül feleségével. Felesége deres kontyot visel. Mindketten boldogok. Mosolyognak, beszélgetnek. Több napig csomagoltak erre az útra. Gondos leltár tünteti föl, mit hoztak szegényes, tiszta bőröndjeikben. A szükséges, különböző pénznemek, felesen elosztva pihennek ingük alatt, a keblükön, egy nyakukból lógó viaszkosvászon zacskóban, melyet hártyapapírral burkoltak be, hogy izzadtságuk se tehessen benne kárt.

Jön a kalauz, kéri a jegyfüzetüket. Lapozgatja, forgatja, előre-hátra, csóválja fejét. Megállapítja, hogy a füzet egyik szelvénye nem érvényes. Hiába minden magyarázat, nem enged.

- Büntetést kell fizetni - jelenti ki.

Erre a szóra: büntetés, az öreg tanár elpirul. Úgy, ahogy az öregemberek szoktak elpirulni, amikor igen indulatosak. A homloka lesz lángvörös. Megalázottan kotorja elő erszényét, leszúrja a büntetést. Egyébként csekélység ez, alig pár pengő.

Ettől kezdve mintha megváltozott volna. Komoran mered maga elé. Szégyene lassan emészti. Megbüntették őt, aki egy életet élt le becsületesen. Megbüntették, mint hajdan a rossz diákjait. Ha a kalauz azt mondja: ráfizetés, akkor nyilván csak bosszankodik. De azt mondta: büntetés. Úgy érzi, hogy büntetett előéletű. Vajon el lehet-e ezt viselni?

Egy szót se szól. Szeretne azonnal leszállni, hazafutni. Felesége, aki pontosan tudja, mi viharzik a lelkében, szintén hallgat. Csak a kezét, meg a kabátja szélét simogatja.

Amikor az ura órák múlva kimegy a folyosóra, idegesen követi. Attól tart - és nem oktalanul -, hogy szegény öngyilkosságot akar elkövetni, és kétségbeesésében még majd leugrik a robogó vonatról.

Egy paranoiás beteg ezt mondja az intézetben:

- Engem mindig kijátszottak. Gyermekkoromban szerettem a csirke nyakát. Ha szüleim néha-néha adtak, előzőleg minden alkalommal lehúzták a bőrét, csontig rágták, aztán a bőr meg a csont közötti részt - titokban - darált borjúhússal töltötték meg...

Mennyit sopánkodnak a mai gyermekek romlottságán. Hadd jegyezzek föl valami vigasztalót is.

Egy pesti négyéves leányka, este, minekelőtte elaludnék, így szól édesanyjához:

- Most majd imádkozom, hogy egészséges légy te, az apa, a bátyám, a néném, a dadám, mindenki az egész világon, senkinek se legyen semmi baja, de azért a doktor bácsik is meg tudjanak élni.

Angyali.

Pesti Hírlap, 1933. január 8.

A MI NÓTÁINK

Vázlat egy tanulmányhoz

Régóta tűnődöm azon, hogy tanulmányt kellene írni mulatós cigánynótáinkról, melyeket szakadatlanul muzsikálnak, dalolnak, fütyörésznek köröttünk, s meg kellene vizsgálni, hogy mit jelentenek nekünk. Körülbelül tízezer ilyen nótánk van. Közülük százat valamennyien tudunk, dallamostul és szövegestül. Közönyös, hogy mit érnek ezek. Azzal se törődnék, hogy magyarosak-e vagy németesek, hogy népdalok-e vagy műdalok, vagy népies műdal-ok. Ezt döntsék el avatott zenei tekintélyek. Korukat se firtatnám. Általában régibbeknek vélik, mint valóban. Vannak olyanok, melyek kétszáz évesek, s olyanok is, melyek alig ötven-hatvan évvel ezelőtt keletkeztek, noha úgy rémlik, mintha az idők kezdetétől fogva itt zengtek volna. Ez szintén nem tartoznék tanulmányom keretébe. Tanulmányom lélektani lenne, s csupán azzal foglalkoznék, hogy hatnak nótáink az itt élő közösségre.

Hogy vannak és hatnak, az tagadhatatlan. Bölcsőnktől koporsónkig kísérnek bennünket. Figyelhetünk rájuk elandalodva vagy undorodva, mindegy: öntudatosan, öntudatlanul bennünk szunnyadnak. Egy magyarról, aki azzal kérkedik, hogy egy nótát se tud, végül mindig kiderül, hogy ugyanannyit tud, mint a többi. Én se sokat cigányoztam, hajlamomnál fogva pedig nemigen vonzódtam ehhez a népszínműi tárgykörhöz, mégis bátran állhatom a versenyt e tekintetben híres korhelyeinkkel, akik megannyi tükröt törtek össze, s megannyi nagybőgőbe belerúgtak. Köröttünk vannak ezek a nóták, nem védekezhetünk ellenük, a levegővel szívjuk magunkba. Majdnem azt merném állítani, hogy amint az ókori görögséget egy érzelmi és egy szellemi közösségbe forrasztották azok a dalok, melyeket rapszódjaik énekeltek Akhilleuszról és Hektórról, vagy a finnséget már évszázadokkal ezelőtt összekovácsolták a Kalevala akkor még töredékesen kóválygó versei, azonképpen minket is végzetesen egybefűznek cigánynótáink, és egységet teremtenek közöttünk, akik egyébként oly kevésben tudunk megegyezni. Úgy vesznek körül bennünket, mint valami monda, mint valami hitrege, mint valami vallásos áhítat, mely hatalmasabb nálunk. Ilyesmin nem uralkodhatunk értelmünkkel. Hiába tudjuk, hogy a zene néha gyarló, és a szöveg még gyarlóbb, mind a kettőt tartalmassá teszi a hagyomány kegyelete. Annyi élet itatja át őket, annyi elfajzott fájdalom és vidámság, annyi semmivé párolgott keserűség és féktelenség, annyi soha meg nem virradó duhaj éjszaka, annyit énekelték már mások, akik előttünk jártak, és ma nem élnek, annyit hallgattuk mi magunk is, talán még csecsemőkorunkban, amikor bölcsőnkben toltak el bennünket egy lakodalomra, hogy az, amit hallunk, sohasem elsőséges élmény, hanem azonnal emlék is az, amit érzünk, messzire nyúlik vissza lelkünk őskorába, mely felett köd és fény imbolyog. Így történik, hogy ezekből a nótákból egyszerre kilépnek azok az alakok, akik csak éppen oda vannak vázolva - vagy mázolva -, de bennünk születésünktől kezdve élnek, s nemzedékről nemzedékre öröklődnek, mint egy monda, hitrege, egy vallásos áhítat alakjai: a leány, aki az ormódi temetőben elvesztette piros bársonykeszkenőjét, a kondorosi öreg bojtár, a hetyke, fiatalságában őrjöngő, rokonszenves jogász, akit mindig agyon akarnak ütni, de hát sohase sikerül, és a jogász legnagyobb örömünkre mindig kiugrik az ablakon. Valóbbak a valónál ezek az alakok. Emlékszem, hogy mikor évekkel ezelőtt Pápára vetődtem, s az ottani kollégiumban műveltségünk nyomdokait bámultam, és Petőfi, Jókai szárnypróbálgatását olvasgattam egy önképzőköri díszkönyvben, állandóan izgatott az a gyermekesen-együgyű, megfoghatatlan, de annál erősebb remény, hogy a pápai utcán, melyet azóta is "söpörnek", meg fogom majd pillantani valahol a "tizenhat esztendős barna kislányt", akit szilaj éjszakáinkon, viszkető jókedvünk rakoncátlanságában, tréfából "hatvankét esztendős barna kislánynak" csúfoltunk, noha tudtuk, hogy örökké tizenhat esztendős, és örökké a "regiment után ballag", mert felette csodálatosan megállt az idő. Csodálatos világ ez. A nóták sorfoszlányai a gondolattársítások végtelen változatát keltik bennünk életünk legkülönbözőbb helyzeteiben. Amit az iskolában tanultunk, felületes cafrangként fityeg rólunk. Ezek azonban mélyen belé vannak ágazva kedélyünk televényébe, s ott csíráznak és sarjadzanak. Hányszor gondolom egy közönyös legyintéssel: "Gombház", s hányszor mondom, vagy inkább érzem, akaratlanul is, kétségbeesett levertségemben, amikor semmiféle európai remekíró nem elegendő lelkiállapotom kifejezésére, hogy "Megvirrad még valaha".

Tervezett tanulmányomban, melynek most csak szeszélyes vázát közlöm, tüzetesen elemezném az egyes nótákat, főképp azt a sajátos, külföldieknek merőben megfoghatatlan szertartást, ahogy mi mulatunk. Tévedés azt hinni, hogy a szövegek betű szerint hatnak reánk. A szövegek sokszor idegen ízűek, érzelgősek, semmi közük az igazi néphez, afféle regényes, álnépies hamisítványok, melyek a negyvenes években divatoztak. A lélek nem is olvad egészen beléjük. Felettük vagy alattuk csapong, magasan, a szemlélődés fellegeiben vagy mélyen lenn, a dévajkodás, a gúny, a fintor földszintjén. Maga a szöveg és dallam nemegyszer ellentmond egymásnak. Mi is csak játszunk velük, kacéran és szemérmesen is. Vidámra fordítjuk a szomorút, s a vidámat szomorúra. Dölyfösen megvetjük azt, ami fontos, és haláloskomolyan vesszük, ami nem fontos. Az ősi jelképekből - a borból, a búzából, a szerelemből - holmi parlagi bölcselet körvonalai alakulnak ki. Ez a bölcselet gyakran túlontúl érzelmesnek látszik, de nem az, s gyakran anyagiasnak is látszik, de akkor talán a legérzelmesebb. A régi szerető, aki hajdan piros csizmát viselt, azért kénytelen mezítláb járni, mert tisztelője megvonta tőle anyagi támogatását, de ebben a kissé vaskos s kétségtelen udvariatlan megállapításban mennyi hódolat van, mennyi csók és mennyi új piros csizma ígérete. Kimutatnám, hogy egy ilyen nóta hallatán mindannyian, akik e csillagok alatt növekedtünk, egyetértünk, és pontosan egyet érzünk is. Ez a mi iskolánk, és ez döntő a mi regényes életszemléletünkre. Mindegy, hogy hány egyetemet végeztem és hol, nekem az igazi mulandóságot csak az a három sor érzékelteti meg, mint itt bárkinek, hogy "Szép asszonynak, jónak, Büszkén járó lónak Kár megöregedni" - s ez jut eszembe először és nem Horatius és nem a Carpe diem! Olykor sivár környezetbe kerülök, olyan emberek közé, akikkel egyetlen közös élményem, olvasmányom sincsen. Nem is tudok velük társalogni. De ha ezekkel este benyitok egy vidéki étterembe, s ott a cigány a Sárga cserebogar-at húzza, már egyek vagyunk. Helyeslem, hogy abban a katonanótában, amelyikben a leány haja a jobb válláról a bal vállára göndörödik, olyan lassan megy végbe ez a felettébb egyszerű folyamat, hogy néha egy negyedórába is tart, míg végre-valahára megtörténik. Az se fordult még elő, hogy mikor részeg iparosok és sápadt díjnokok verték az asztalt, mint árva férfilázadók, és bömböltek, hogy nekik "olyan asszony kell", csak a legcsekélyebb különvéleményt is jelentettem volna be ez ellen, akár a jó modor, akár az irgalom nevében, hiszen nekem is csak olyan asszony kell, aki felkel, ha százszor is beteg, s megfőzi vacsorámat. Ez a testvéri kapocs széttéphetetlen közöttünk.

Tanulmányom zárószakaszában kifejteném azt is, hogy mennyire becses ez a világnézeti és bölcseleti egység s hogy szinte az elveszett iráni-hun mondakört pótolja számunkra. Valóban mindnyájunkat egy titokzatos, szinte regei viszonyba hoz egymással. Lehetek bárhol a világon, északon, a ködben egy kis norvég gőzösön is, mihelyt rábukkanok egy magyarra, más híján azonnal elbeszélgethetek vele például Csicsónéról és három különös leányáról, mint közös ismerősünkről, akárcsak két francia Madame de Maintenonról, vagy két német Brunhildáról és a valkűrökről vagy két amerikai a legújabb hollywoodi mozicsillagokról. Nem is szabad ezt fitymálni vagy megvetni. Vitatkozhatunk arról, hogy nótáink művészi értékek-e vagy sem. De hogy ez a hangulati közösség érték, arról nem vitatkozhatunk. Nem ismerjük önmagunkat. Az idegenek, akik közénk jönnek, elsősorban nótáinkat veszik észre. Bíznunk kell abban, hogy ítéletük helyes. Arcunkat sem a szemünk tükrén látjuk meg, hanem a tükörben, egy idegen üvegdarabban.

Pesti Hírlap, 1933. január 8.

EMBER ÉS VILÁG

ÉLET

Az élet zűrzavarait így jellemeztem valakinek:

- Délelőtt még velem ült a kávéházban. Leharapta körömgyökerét, kissé vérzett a helye, megijedt, átrohant a szemben levő patikába, még kalapot se tett fejére a téli hidegben, angoltapaszt vásárolt, leragasztotta a sebet, hogy elállítsa a vérzést, s óvta magát mindenféle fertőzéstől. Délután aztán egy borotvával elvágta a nyakát.

"A GYERMEK ÉS A BOLDOGSÁG"

A minap ezt a címet olvastam egy napihír fölött. Nyomban megkapott, s bűvösen kezdett zenélni a fülemben-lelkemben. Elemezni kezdtem, hogy mi okozhatja ezt a varázst, s rájöttem, hogy e zene mögött egy kísérőzenét is hallok, e szavak fölött egy másik cím is muzsikál. Arany János verséé, melyet valaha gyermekkoromban olvastam: A gyermek és a szivárvány. Micsoda csodálatos, eltemetett, föl-föléledő emlékek munkálnak anyanyelvünkben, mellyel születésünktől halálunkig együtt élünk. Hogy lehet ilyesmit megértetni, megérzékeltetni az idegenekkel, akik más nyelvet beszélnek, vagy csak később, könyvből tanulták meg anyanyelvünket?

MÉLYSÉG

Sohase feledd, költő, hogy az a tenger, ahol a mélységek mélységére kell ereszkedned, a színpadi tengerhez hasonlít, mely legföljebb másfél méter mély. Ebből kell az igazgyöngyöt felhoznod. Sekély vizek, csillogó fölületek gyöngyhalásza vagy. Igazságod: káprázat. De mégis a te mélységed az igazi mélység, holott fenekét nem éri el semmiféle mérőón, s mégis a te igazságod lesz igazság egy varázslat által. Ne vágyakozzál az igazi tengerre. Ott is csak a fölszín a szép. Ha mélyebbre bukol, mint tested magassága, már nem tudsz lélegzeni, már nem lehetsz természetes. Nem is érdemes oda leszállnod s eldicsekedned, hogy lenn jártál és fölhoztál - bizonyítékul - egy marék sarat. Ez túlbuzgalom. Nem arra születtél, hogy szorgalmi feladatokat oldj meg. Ezer vagy tízezer méter mélyben unatkozol, s a tenger alatti világ rejtelme helyett csak sötétséget lelsz. Hazudj nekünk tengert és mélységet. Búvárruhát se ölts. Nem vetted-e észre, hogy a búvár a vaskos öltözékében milyen kevéssé emberi, s roppant sisakjával, tág üvegszemével, széles pofájával milyen nagyképű? Minden búvár nagyképű.

ILLEMTAN

Császárok, királyok, hercegek, köztársasági elnökök sohase fényképeztessék le magukat, amint egy bádogcsajkából kedélyesen kanalazzák a tegnapról maradt hideg paszulyt, s száraz kenyeret rágcsálnak hozzá jókedvűen, miniszterek, bankvezérek se fényképeztessék le magukat, amint foltozgatják egyetlen nadrágjukat, mozicsillagok se fényképeztessék le magukat, amint egy csutakkal súrolják mosókonyhájuk korhadt faküszöbét. Ilyesmi nem ütközik a törvényekbe. De minthogy ezek a helyzetek az ő életükben ugyan előfordulhatnak, de vajmi ritkán, ennélfogva rájuk egyáltalán nem jellemzőek, akárcsak a koldusokra, csavargókra, kéregetőkre, vándorlegényekre nem jellemző, hogy esetleg francia pezsgőt isznak, és havannát szívnak, vagy a boltiszolgákra, kőművestanoncokra nem jellemző, hogy esetleg egy elsőosztályú hálófülkében utaznak, vagy a pesztonkákra nem jellemző, hogy esetleg gyémántfejékkel ülnek egy díszelőadáson a páholyban, és ők tapintatosan nem is fényképeztetik le magukat ilyen fölöttébb kivételes esetekben. Az előkelőek fönti szokását illetlennek tartom, helytelenítem, elítélem, s bár a teljes véleményszabadság törhetetlen híve vagyok, az efféle fényképek közlését meg is tiltanám, mert a legmagasabb erkölcs, az illemtan ellen vétenek s alkalmasak a társadalmi rend megbontására.

1933

Egy hétéves fiúcska, aki naponta több újságot olvas, s mindenről tájékoztatva van, a házassági híreket böngészgeti.

- Aha, most már értem - kiált föl. - A nagyemberek ilyenkor alapítják azokat a családokat, melyeket később kiirtanak.

ALAPFOK

Kilencen voltak egy kis szobában. Az öregasszony az egyetlen vaságyon aludt. Lenn a földön négy gyermek didergett zsákokba, rongypokrócokba, régi lábtörlők hullatag szalmájába bugyolálva. Farkasordító hideg volt itt. Az ablakon jégvirágok nőttek.

A családfővel beszélgettem. Ez a beszélgetés során tűnődve jelentette ki:

- Szegény vagyok.

Mindezt pedig csak így, alapfokban közölte, fokozás és lírai zönge nélkül, egyszerűen és tárgyilagosan, mint a jó író a puszta tényt, mint a jó színész a puszta szöveget, nem túlozva, hogy földhözragadt vagy nyomorult vagy ágrólszakadt, nem szégyenkezve és nem dicsekedve, csak épp megállapítva rangját, ahogy bizonyos igazán finom főurak a bemutatkozáskor szerényen ezt rebegik:

- X. herceg vagyok.

NŐ ÉS KUTYA

Vacsora után bolyongani kezdtünk a nagy lakásban. A házigazda íróasztalán keretbe foglalva egy fénykép állott, mely feleségét ábrázolta, amint kacagva játszik egy gyönyörű bernáthegyi kutyával.

- Megindító - mondom a mellettem álló hölgynek. - Állandóan látni akarja. Mennyire szeretheti a feleségét.

- Honnan tudja? - kérdezte a hölgy a vállát vonogatva. - Hátha csak a kutyáját akarja látni?

Pesti Hírlap, 1933. január 15.

SZÜRKE RAJZOK

ELBORULT TITKÁR

Komoran, mint egy kövér medve, ül a kórház irodájában. Fáradt, életunt, szótalan.

Az iratokra, melyeket eléje tesznek, úgy tekint, mintha személyesen haragudnék rájuk. De azért elintézi őket.

Sóhajtva nyitja ki a könyveket. Adatokat keres, adatokat ír.

Kérdéseinkre dörmögve válaszol. A feleknek nem köszön vissza.

Olykor fölkel, s kiemel a páncélszekrényből egy hosszú, sötétkék palackot. Kortyogva iszik.

Aztán íróasztalához ül, még levertebben.

Minap, mikor nagyot húzott ebből a hosszú, sötétkék palackból, mosolyogva kérdeztem tőle, hogy mi van benne.

- Idegcsillapító - mondta.

- Hogyhogy, ön ideges?

- Nem.

- Akkor miért issza?

- Ingyen van - felelte, és vállat vont.

GAZDAG ÉS SZEGÉNY

A Gazdag meg a Szegény összeült, hogy törvényes formák között véglegesen eldöntse, kit illet meg a vezetés, az élet.

- Az ülést megnyitom - mondta a Gazdag.

- Hohó - szólt a Szegény -, én nyitom meg. Te mindig erőszakoskodol.

- Talán nem szereted az erőszakot? - érdeklődött a Gazdag.

- Megvetem - felelte a Szegény.

- Azért ragaszkodol hozzá most is? - kérdezte a Gazdag.

- Én nem erőszakos vagyok - válaszolt a Szegény önérzetesen -, hanem erős.

- Ha annyira erős vagy - vágott vissza a Gazdag -, akkor miért tárgyalsz velem, miért nem győzöl le, miért nem ütsz agyon?

- Azért - harsogott a Szegény -, mert ravasz vagy, és mások verejtékéből, véréből élsz. Gyűlöllek.

- Nem gondolod - érvelt a Gazdag fönnhéjázóan -, hogy bennem magát az életet gyűlölöd, melyre te évszázadok óta képtelen vagy?

- Ó, te vérszopó - ordított a Szegény.

- Ó, te tehetségtelen - rikácsolt a Gazdag.

- Sértegetsz? - kérdezte a Szegény.

- Hogyne - bólintott a Gazdag. - Te is sértegettél.

- Meg mer sérteni engem - jajveszékelt a Szegény -, engem, aki folyton szenvedek, nélkülözök, robotolok? - s feléje emelte sápadt, szenvedő arcát.

- Nézd - magyarázott a Gazdag -, most mi arról vitázunk, hogy kié legyen a hatalom, a trón. Ebben a vitában tehát egyikünk sem tarthat számot különösebb kíméletre. Egyelőre mind a ketten egyenlőek vagyunk: trónkövetelők.

A vita, mely már több ezer éve tart, tovább folyik.

REJTÉLYES ISMERŐSÖM

Valakit így jellemeztem:

- Voltaképp nem tudom, hányadán vagyok vele. Fogalmam sincs, hogy becsülöm-e, szeretem-e őt. Hogy ő becsül-e engem? Lehet. Hogy szeret-e? Talán. Ha megpillant, elmosolyodik, nyájasan üdvözöl. De ha letelepszik mellém, hamarosan kiderül, hogy egyetlen közös eszménk és érzésünk sincsen, s barátság sohase fejlődhetik közöttünk. Sokszor gyanakodva nézem rejtélyes ismerősömet, s rögeszmeként jelentkezik bennem a gondolat, hogy ez az az ember, aki majd okvetlenül eljön temetésemre. Egyéb kapcsolat nincs közöttünk. Egyelőre tehát úgy tisztelem őt, mint gyászoló közönségem egyik nagy reményű tagjelöltjét.

Pesti Hírlap, 1933. január 22.

NAPLÓM

TÜKÖRPONTYOK AZ ÉJSZAKÁBAN

Az élet ismétlődik.

Minthogy helyzetei és akut változatai nem végtelenek, bizonyos idő múltán olyan élményekkel, hangulatokkal találkozunk, melyeket innen-onnan ismerünk. Úgy hatnak ránk ezek, mint múltunknak visszatérő, partra vetődő, fáradt hullámai.

Néha azonban még akad egy-egy meglepetés.

Múlt éjszaka egyedül ballagtam haza a hosszú, üres, téliesen zord utcákon. Egy lélek sem járt ott, se ember, se kocsi. A lámpák gyér fényt szitáltak a kerekektől kisikált, feketén csillogó aszfaltútra. Lépteim riasztották föl a halálos csöndet. Úgy rémlett, hogy egy kihalt városban bolyongok, amelyből minden élet elköltözött, csak a komoran őrködő házfalak maradtak meg zárt kapuikkal.

Egyszerre elámultam. Egy sötét kirakat tükörüvege mögött tétova és gyors mozgást vettem észre. A halkereskedés haltartójában tükörpontyok úszkáltak, nagyok és kicsinyek, kövérek és soványak, egymás fölött és alatt, szakadatlan, barátságtalan keringéssel, hápogva szájukkal, csapkodva ezüst uszonyukkal, reám világítva arany szemükkel. Végeérhetetlen fátyoltáncot lejtettek a homályos vízben, közvetlen közelemben, a kirakat s a haltartó kettős vastag üvegfalától védelmezve, némán, nesztelen ijedelmességgel.

Ezek voltak kívülem az egyetlen élőlények. De ez az élet még sivárabbá tette magányomat. Az élet borzalmát éreztem ekkor, mely örökkévaló nyüzsgésével még a halál mozdulatlanságánál is rettenetesebb, az életnek azt a rejtélyes folytatását és áramlását, mely a halak ősvilágától kezdve mindmáig, sok-sok ezer éven át egyformán érthetetlennek, céltalannak, kétségbeejtőnek látszott előttem ebben a kietlen és vigasztalan novemberi éjszakában.

NÉPEK, GYERMEKEK

A határnál belépnek a vonatba az új kalauzok. Más sapkát viselnek, más egyenruhát, s pattogva, tüntetően kezdik beszélni azt a nyelvet, melynek területére érkeztünk.

Lesír az orrukról, hogy mindegyik éppoly kitűnően tudja azt a másikat is, melynek politikai határát elhagytuk. De ha valamelyik utas nem érti az ő nyelvüket, annál inkább ragaszkodnak hozzá. Élvezik fölényüket s az utasok zavarát.

Bennem évek tapasztalata alapján az a ravasz gyakorlat fejlődött ki, hogy azonnal az ő nyelvüket kezdem beszélni, még pattogósabban és még tüntetőbben, mint ők.

Mi történik akkor? Gyarló kiejtésemen észreveszik, hogy idegen vagyok, s elszégyellik magukat. Nyomban anyanyelvemre terelik a szót, csakis ezen hajlandók válaszolni, szinte erőszakoskodnak velem: nem engedik, hogy más jobban szeresse anyanyelvemet, mint ők.

A népek olyanok, mint a gyermekek. Egy kis előzékenység árán madarat lehet velük fogatni. Nem volna érdemes megkísérelni ezt a rendszert a politikában is? A vonaton a kalauzokkal mindenesetre bevált.

SZIGORÚ BETEG

Az orvosok már tíz évvel ezelőtt lemondtak róla. Rozoga porhüvelyében legalább tíz olyan nyavalyát hordoz, melynek mindegyike halálos.

Egyre vékonyabb és horpadtabb, egyre sárgább, kékebb és zöldebb. De nem hajlandó a tudományt igazolni s lefeküdni a koporsóba. Dolgozik, sürög-forog, énekel, veszekszik, szeret, gyűlölködik, szóval: él.

Minap, amikor künn állt az utcán, egyik ismerőse megpillantotta, és összecsapta a kezét.

- Jé - sápítozott -, de rossz színben van. Mi baja?

- Nekem semmi bajom sincs - felelte, s végigmérte ismerősét. - Magának azonban, úgy látom, velem van baja. A föld alá akarna küldeni. Nem szégyelli magát? Azonnal takarodjék.

Így torkol le minden "jólelkű" érdeklődést és "nemes" részvétet, nem veszi tudomásul, hogy beteg, s megcáfolva a különböző kórjóslatokat, tovább él.

Hogy miért? Nyilván ezért.

Pesti Hírlap, 1933. január 29.

TAPS

Fiatalember áll a terem fényárjában, fenn a dobogón. Kezében hegedű. A művész, aki játékával elragadta hallgatóságát. Hajlongva köszöngeti a tapsot.

Már több ízben kijött az oldalajtón, de a lelkesedés nem lohad. A közönség minduntalan hívja. Megmámorosodik saját tetszésétől. Ki akarja őt fárasztani, össze akarja törni, le akarja venni lábáról. Olyasmit kapott tőle, hogy vissza kell adnia a kölcsönt.

Ez a sudár ifjú - frakkban és lakkcipőben - egy óriással birkózik. A tömeg támadja. Ő védekezik. Mosolyog, mentekezik. Kiveszi zsebkendőjét, s törülgeti homlokát. Már hegedülni szeretne. De nem engedik. Még mindig nem volt elég.

Páholyból figyeltem ezt a viaskodást. Amikor - nem tudni hányadszor - újra megjelenik, a taps úgy orkánlik, mint eddig még soha. Hömpölyög, tombol és dörög félelmesen. Ettől egy pillanatra maga is megriad. Valamit el is sápad. Azt érezheti, hogy életveszélyes belépni ilyen viharba.

Lassítja lépteit. Óvakodva, féloldalt közeledik a dobogó lámpafüzére felé. Arcát egy kicsit elfintorítja, mint aki dagály idején az esti tenger ember magasságú hullámaival barátkozik, fürdés előtt. De aztán beleveti magát a szeretet óceánjába, hagyja, hogy emelgesse, ringassa és paskolja, hogy tajtéka gyönge arcába fröccsenjen, hogy végigkorbácsolja derekát, mellét, lábait, kezeit.

A tenyerek lármája öblösödik. Zeneietlen zörej. Jutalom a zene simaságáért. Mégis milyen édes muzsika a művész fülének.

Tapsolnak az öregek és fiatalok, a férfiak és nők, a szakértők és botfülűek. Még a zenetudósítók és ajtónyitogatók is tapsolnak. Sőt, még a szabadjegyesek is tapsolnak. Tapsolok én is, ahogy a többi. Mindenki tapsol.

De mégsem. Egyszerre észreveszem, hogy ott lenn a bal földszint negyedik zártszéksorában nyolcan-tízen tartózkodnak az ünnepléstől. Figyelem őket. Ölbe tett kézzel ülnek. Nézik a tüntetőket, a műsort, a művészt, mint valami színjátékot, mely távol áll tőlük. Olykor összesúgnak. Az általános mámortól nem tudnak megrészegülni. Mint egy szigeten vannak együtt, és szárazok maradnak. Nem tapsolnak.

Ismerem őket, anélkül hogy ismerném. Ezek a művész rokonai, a család. Egy deres hajú hölgy, akinek ég a füle életének legszebb, legnevezetesebb napján, egy szakállas öregúr, lázasan a boldogságtól és fáradtan, fiatal leányok különféle színű selyemben, virággal, cukorral, egy alhadnagy is, díszruhában, és kisfiúk, ünnepien megfésülve, kimosdatva. Valamennyien zavartak. A "Józsi" - gondolják vagy a "Jancsi". De nem tapsolhatnak. A művész "legjobb barátai", akik titokban azt kívánják neki, bárcsak a villamos alá kerülne, s levágnák egyik karját - lehetőleg a jobbat - tapsolhatnak, és tapsolnak is, majd kireped a tenyerük, de ők nem tapsolhatnak, mert a hozzátartozói, s leginkább szeretik azt, akit még egyre ünnepel a közönség.

Helyzetük félszeg voltát maguk is érzik. Nekik csak az tetszhetik, hogy másoknak tetszik az, ami bizonyára nekik is tetszik. Úgy kell viselkedniök, mintha nem is tetszenék. Milyen jól is esnék egy kicsit tapsolni. Főleg az anyának. Szegényke a félkesztyűs tenyerét nézegeti vastag szemüvegén át. Nyilván viszket. Nagyságos asszonyom - kiabálok oda neki gondolatban -, tapsoljon, a jó Isten áldja meg, ne szégyellje, hogy kedve telik abban a gyermekben, akit hajdan a szíve alatt hordozott, s ön is tapsoljon, tisztelt bátyám, abban a vidékies szalonkabátban a kedves fiának, alhadnagy úr, ön is a bátyjának, kisleányok és kisfiúk ti is mindannyian a Józsinak vagy a Jancsinak. Hogy ez nem illendő? Csacsiság. Csak természetellenesnek lenni illetlenség. Hogy az önök tapsa feltűnő volna? Tévedés. Éppen ezzel az úgynevezett jó modorral, ezzel a finom, ellenzéki különvéleménnyel tüntetnek. Hogy a szerénység is ezt parancsolja? A szerénység csak akkor parancsol ilyesmit, amikor mások nem tapsolnak egyáltalán, de az önök tetszésnyilvánítása úgy elveszne itt, mint a tengerben néhány csepp harmat. Önöket pedig felüdítené.

Hiába szavalgatok nekik, konokul kitartanak álláspontjuk mellett. Sajnálom őket. Sokszor sajnálom a szereplők hozzátartozóit. Ha rokonuk megbukik, nem fütyölhetnek a többiekkel, ha sikert arat, nem tapsolhatnak a többiekkel. Mindig csak szégyenkeznek. Érdemes lenne felülvizsgálni a művészi álszemérem illemtanát. A szerzőket sem értem, akik darabjuk előadásakor nem mernek tapsolni a színészeknek. Még a költőket sem értem, akik félnek összeverni tenyerüket, amikor valaki az ő versüket szavalja. Attól tartanak, hogy tapsukat félreérthetik. A tapssal bajos kifejezniök, hogy csak az előadóknak szól. Mások esetleg azt hihetik, hogy tulajdon munkájuknak tapsolnak. Hát aztán? Azok a megvetendő írók, akik olyasmit adnak ki kezeik közül, ami nem tetszik nekik. Kinek tessék, ha nekik nem? Én sohase néznék meg oly darabot, sohasem olvasnék el oly költeményt, melynek nem az írója tapsol elsősorban és leglázasabban.

Pesti Hírlap, 1933. február 5.

A KÖLTŐ

1

Egy fiatalember egyszer azt közölte Goethével, hogy életét a költészetnek szeretné szentelni, s ezért szenvedni is hajlandó. Goethe, aki talán legtöbbet tudott mesterségünk titkáról, ridegen és röviden csak annyit válaszolt az áhítatos ifjúnak, hogy a költészetért nem kell szenvedni, és nem is lehet.

2

Más szókkal kifejezve azt jelenti ez, hogy a költészet nem szenvedés, hanem szenvedély. A költészet olyan élvezeti cikk, mely készítőjének - csodálatosképpen - több élvezetet szerez, mint azoknak, akik használják.

3

Kit is szolgál ki a költő azzal, hogy teremt? Elsősorban önmagát. Mit is áldoz föl ezért a költő? Az életét, az egész életét s nemcsak hónapokat vagy éveket belőle, mint mások a hivatásukért, de ezt önként, lelki kényszerűségből teszi, mert másként nem cselekedhet. Vajon dolgozik-e egyáltalán a költő? Úgy látszik, sokat és állandóan dolgozik, gyakran gyötrődve, kétségek között, önmagát emésztve-pusztítva, lemondva erről-arról, álmatlanul, az ágyból kiugorva, föl-följegyezve egy mondatfoszlányt, belebetegedve izgalmába, de cserében olyan kielégülést kap, melyet ő maga is többre tart minden nyugalomnál, gazdagságnál és jólétnél.

4

Így az ő áldozata csak látszólagos. Életszükséglet ez, mely önmagában hordja jutalmát. Nem is illeti meg érte semmiféle elismerés, taps vagy köszönet. Élvezet a munkája. Ami pedig élvezet, az nem munka.

5

Munka az, ami hasznot hajt a köznek, de annak, aki műveli, csak gyötrelem és önmegtagadás, egyéni életéről, idejéről, erőkifejtéséről való lemondás. Ezért jár a bér. Munkás a szivargyári munkás, aki szivarokat állít elő másoknak, és közben maga nem gyönyörködhetik a füst ízében és karikáiban. Munkás az utcaseprő is, aki nem kedvtelésből söpörget, hanem hogy mi tiszta utcákon járhassunk, és ő megélhessen.

6

Az a szivargyári munkás, akinek a szivarok sodrása, a dohánylevelek színe és illata nagyobb örömet okozna, mint nekünk a füstölés, már a költőhöz volna hasonlatos. El tudok képzelni egy ilyen, fölöttébb furcsa utcaseprőt is. Vannak a tisztaságnak lelkibetegei. Vannak olyan rögeszmések, akik naponta hétszázszor mossák kezüket, de azt képzelik, hogy még mindig nem eléggé tiszta a kezük. Vannak olyan hibbantak is, akiknek az a bogaruk, hogy szakadatlan takarítaniuk kell, hogy minden zeget-zugot föl kell söpörniök, ki kell súrolniok, de miután már lakásuk úgy ragyog, mint a tükör, mégis fölfedeznek valahol egy porszemet, egy pihét, s újra kezdik az egészet. Ha egy ilyen terhelt ember véletlenül utcaseprő találna lenni, akkor az szintén a költőhöz hasonlítana. Ez az utcaseprő csodálkoznék azon, hogy megdicsérik szorgalmáért, s azon is csodálkoznék, hogy fizetést adnak neki azért a kényszercselekedetéért, melyet biztatás és javadalmazás nélkül, sőt mindenkivel dacolva is tovább folytatna, ha egyebütt nem, egy elmegyógyintézet zárkájában.

7

Az ő munkájukhoz hasonlít a költő munkája. Hogy ez hasznos is lehet, nem kétlem. De a haszon csak a szenvedély merőben esetleges mellékterméke. A többiek egyszerre észreveszik, hogy amint a költő az önkívületében végigbotorkált a közművelődés országútján, közben ki is takarította.

8

A költő ámulva értesül erről az úgynevezett érdeméről s zavartan és boldogan fogadja az elismerést. Jutalmat kap azért, hogy egyszer már megjutalmazta magát. Örömmel fizetnek neki az öröméért. Tudja, hogy ezt voltaképp nem érdemli meg. De annál jobban örül neki. Semminek sem örülünk inkább, mint annak, amit nem egészen érdemeltünk meg. Nem arra vágyakozunk, hogy a szolgáltatásért ellenszolgáltatást juttassanak nekünk, hogy pont annyira becsüljenek bennünket, amennyi az értékünk, mert ez üzlet és számtan, hanem arra, hogy túlbecsüljenek bennünket. Arra vágyakozunk, hogy szeressenek bennünket. A szeretet pedig túlbecsülés. A dicsőség is túlbecsülés. Ezt is megkapja néha a költő. Ő, aki minden ember barátja, s magányából kétségbeesett szerelemmel mindenkihez intézi szavait, minden eleven szívhez és minden eleven elméhez, egy láthatatlan és óriási tömeghez, meglepődve látja, hogy szeretik is. Ekkor az a felelőtlen mámor fogja el, mint alkotás közben. Azt érzi, hogy a szenvedélyéből és a szenvedélyért élhet, mint az az iszákos, akit kitüntetnek azért, hogy mindig csak ivott, és sohase volt józan.

9

Ez a boldogsága a gyermek boldogságához hasonlít, aki egész nap játszott, színes kockái jelképével a komoly világot építve, s este a szülei maguk is gyönyörködtek játékában, gondolatban játszanak a játszó gyermekkel, mint egy eleven játékszerrel, aztán magukhoz intik őt, és arcát megcirógatják, hogy "oly szépen játszott".

10

Mit tehet a költő? Azt teszi, amit a gyermek. Megígéri a közönségnek, ennek az elnéző és hatalmas felnőttnek, hogy úgy fog élni, mint eddig, vagyis semmi olyasmit nem fog művelni, ami kötelesség, csak olyasmit, amihez igazán kedve van. Megígéri, hogy ezután is jó lesz. Megígéri, hogy soha életében nem fog dolgozni, csak játszani.

Pesti Hírlap, 1933. február 12.

SZABADSÁG

A szabadságról beszélgettek köröttem. Arról, hogy el kell törölni a régi, korhatag intézményeket, az ostoba tilalmakat, melyek csak előítéleteken alapulnak. Magam is helyeseltem ezt. De megjegyeztem, hogy ez még nem elegendő. A külső gát eltakarításával nem szűnik meg a belső gátlás. Előbb föl kell szabadítani a lelkeket, hosszan kell iskolázni a szabadságra, akár valaha a rabságra. Erre vonatkozólag ezt a történetet meséltem el:

- Amikor először értem angol földre, engem is a gyöp lepett meg leginkább, mint az idegeneket általában. Zöld sziget - kiáltottam -, édes, buja gyümölcsöskert, smaragd ékszer, mely a tenger kék hullámain lebegsz, komor és ködös sziklaország te, melyet a természet nyájas előzékenységből végtől-végig zöld selyemperzsákkal teregetett be. Mit bántam, hogy nem valami eredetibbet vettem észre. A szólamok mögött boldogan fedeztem föl az igazságot.

- Az angol gyöp valóban csodálatos, semmihez se hasonlítható. Ez a föld természetes haja. Dús, sűrű, göndör, mint egy húszéves ifjú sörénye. A gereblye akadozik benne, mint a fésű a bozontos fürtben. Lehet tépni, cibálni, tiporni is. Annál pazarabbul nő. Hozzá képest az európai szárazföld legápoltabb gyöpe is olyan, mint a hajnövesztővel pacsmagolt gyér haj, mely csak tél-túl ütközik, s arra szolgál, hogy eltakarja az öreg föld kopaszságát. Ezt a gyöpöt a tenger sós-keserű párái hizlalják és fényesítik, az örökös köd, az örökös lucsok. Albion fiai nyilván kárpótlásul kapják azért, hogy évente százezren és százezren pusztulnak el köszvényben.

- Elég az hozzá, egy enyhe őszi délután a Hyde-parkban kószáltam. Láttam, hogy az angolok valamennyien a gyöpön heverésznek, s még az állatok sincsenek kizárva ebből a paradicsomból. Bárányok legeltek a kertészeti remekművön, kutyák hancúroztak. Angol bárányok és angol kutyák.

- Egy darabig a porondolt útról, a gyalogjáróról nézegettem őket a jól nevelt külföldi kandiságával és irigységével. Aztán magam is ráléptem a gyöpre. Olyan rugalmas volt, mint egy ágysodrony. Le se süppedt alattam. Fönntartott a levegőben. Beletöröltem poros cipőmet. Szaladni kezdtem. Letérdepeltem, megfürödtem a szagos fűben, hemperegtem, hanyatt feküdtem. Tűnődve bámultam az égre.

- Azon tűnődtem, hogy most - életemben először - megtöröm azt a tilalmat. Hajdanában én is mit se sejtve, repeső karokkal futottam a gyöp felé a mi városi parkunkban. De amikor a gyöp pereméhez értem, dadám elkapta a karom, visszarántott, mint valami ellenséges ország határa elől, ahol már nincs béke, s a hadszíntér kezdődik. Kezének ez az egyetlen mozdulata elegendő volt, hogy közölje mindazt a riadalmat, melyet rakoncátlan tettem keltett benne. Bennem pedig a félelmek hógörgetegét indította meg. Máskor talán szóval is figyelmeztetett, hogy: Nem szabad. Mutatta a szigorú táblát. A csőszt is mutatta, egy sunyi, szőke bajszú öregembert, aki a rózsabokrok mögött leselkedett a csintalan gyermekekre. Hallottam, hogy ezeket tüstént átadja a csendőröknek. Hallottam, hogy puskája sóval van megtöltve, s egyszer szürkületkor ezzel a sós töltéssel lőtt rá egy kisfiúra, meg is sebezte, sebe nem volt halálos, de úgy csípett, égetett, viszketett, hogy egész éjszaka nem bírt aludni, csak sziszegett, fogait összeharapva, s hajnalban titokban fölkelt, kimosta véres paplanát, lepedőjét, hogy szülei s a hatóságok meg ne tudják, milyen szörnyűséges bűnügybe keveredett. Lassan nőtt bennem ez a sötét rémmese, s egy tömbbé merevedett. Később már nagyocska voltam, apámmal sétáltam a városi parkban, ő magyarázta meg, hogy voltaképp miért nem szabad a gyöpre lépni. A gyöp köztulajdon, édes mindnyájunké, a társadalomé. Ha legázoljuk, akkor senkié se lesz többé. Ennélfogva a magam érdekét védelmezem, amikor kímélem. Az értelem követeli ezt. Fanyar arccal bólintottam. Ekkor már nemcsak az értelmem, az ösztönöm se hagyta volna, hogy megszegjem a parancsot, melyet évek hosszú során edzettek belém.

- Miután átgondoltam ezt, elmosolyodtam. Fölkeltem, hogy tovább dőzsöljek a korlátlanságban. Örültem, hogy senki se csőszködik mögöttem. Jártam-keltem, szabadon és függetlenül. De vajon csakugyan szabad voltam-e és független? Észrevettem, hogy nem egész természetesen viselkedem. Az angolok uzsonnáztak a gyöpön, újságot olvastak, ásítoztak. Én lázas nyugtalansággal és telhetetlenséggel bolyongtam. Nem voltam szabad. A szabadság rabja voltam. Független se voltam. Csak tiltakoztam és lázadoztam. Aki tiltakozik és lázadozik, az nem független.

- Amint így ide-oda cikáztam, a gyöp széléről leléptem az útra. Akkor mást is észrevettem. Azt, hogy a gyalogjárón jobban esett mennem, mint fenn a gyöpön. Ott boldog se voltam. Nem is léptem többé a gyöpre. Nyegleség lett volna utánozni a többieket, pusztán dacból. Megértettem, hogy nekem lenn van a helyem. Mert hiába nem volt itt tilalomfa, lelkemben még mindig ott komorlott a régi tábla: A gyöpre lépni tilos, és hiába nem volt itt csősz, a csősz a lelkiismeretem volt, mely holtom napjáig lekerget mindenféle gyöpről, s nem engedi, hogy ott tanyázzak, mint azok az emberek, akik szabadnak születtek...

Pesti Hírlap, 1933. február 19.

ÓDA A TELEFONHOZ

- Halló - szólít fel egy hang.

- Halló.

- Bocsánatot kérek.

- Miért?

- Hogy csak telefonon.

- Ugyan.

- Tudniillik szerettem volna inkább személyesen.

- Fölösleges, kérem.

- De fontos ügyről van szó.

- Éppen ezért - mondom már dühösen, aztán így folytatom: - Kedves uram, engedje meg, hogy tisztázzunk valamit, mielőtt előadja kérését, melyre ezennel újra följogosítom. Először is arra kérem, ne sértegesse a telefonomat. Én a telefonomat nagyra becsülöm. Majdnem annyira, mint önmagamat. Huzalai: az idegrendszerem, tölcsére, melybe belebeszélek: a szájam, hallgatója, mellyel hallok: a fülem. Ennélfogva telefonomat éppoly kevéssé kisebbítheti, mint önmagamat. Hozzám tartozik, az egyéniségemhez. Ön azt jegyezte meg az imént, hogy csak telefonon. Hát van-e ennél több a világon? Van-e nagyobb megtisztelés a számomra, mint az, ha valaki a testét kikapcsolva azt küldi hozzám, ami igazán fontos belőle, a szavait, a gondolatait, a lelkét? Eleve megbocsátom, hogy nem hozza be hozzám a bibircsókját az orrán, cipőjén a sarát, melyet örök emlékül hagy szőnyegemen, s nem maszatolja össze kezemet és kilincsemet. Biztosítom, önre nézve is megtisztelőbb, hogy nem fogadom, s pusztán mint szellem létezem számára, nem pedig mint nyolcvan kiló hús, csont, bél, gyomornedv s egyéb váladék. Higgye el, ez a lelkek eszményien tiszta, fertőzésmentes érintkezése. Aztán milyen istenien kényelmes. Hálóköntösben s meztelenül is ünnepélyesek lehetünk, felöltözve, állig begombolkozva is közvetlenek. Most például fogalmam sincs, hogy ön áll-e egy utcai telefonfülkében, télikabátban, vagy ül-e otthon, vagy csak fekszik rendetlen, kétes tisztaságú ágyában, borotválatlanul. Mindezzel nem törődöm, és nem törődhetem. Hangja beleng fülembe, megrezegteti dobhártyámat, s agyvelőmben egy ember képzetét támasztja. Ezt az embert majd úgy ítélem meg, amint megérdemli, véralkata, képessége, értelme szerint, vagyis mint embert. Itt nem függünk azoktól a sokszor zavaró, állati külsőségektől, melyek unos-untalan megtévesztenek. Szinte testetlenek vagyunk, de mégse száraz, elvont képletek, mert hangunk eleven remegése, kifejező és változó rugalmassága érzékelteti meg, jelképezi egész életünket. Ez a kis gép olyan, mint Siegfried ködsüvege. Láthatatlanná teszi testünket. Lelkünk azonban láthatóvá válik általa. Szellemünk pedig áttetszővé lesz, mintha X-sugarak világítanák át. Csak gondolataink keresztmetszetét, gerincét, csontszerkezetét észleljük ilyenkor. Gondolataink röntgenfényképét olvassuk, melyen mindaz, ami nem kézzelfogható és nem határozott, mindaz, ami kocsonyás és pépes, árnyék gyanánt imbolyog. Micsoda fölszabadulás ez. Csak a megdicsőült és üdvözült angyalok lehetnek ennyire szabadok és könnyűek. Egy ember a telefonban csupa szárny, csupa zene, csupa fény. Azzá egyszerűsödik, azzá nemesedik, ami a mivolta, lélekké és szellemmé. Nincs is ehhez fogható elmés találmány. Ha választanom kellene, hogy repülőgépem legyen, mely mint valami tündéri alkalmatosság elröpít bárhova, ahova akarom, vagy telefonom, én habozás nélkül az utóbbi közlekedési eszközt választanám, mert az mindennél csodásabb csoda, a lelkemet és szellememet fuvarozza el abban a pillanatban, amikor óhajtom, anélkül hogy mellékelnem kellene hozzá - teheráruként - a testemet is. Gép, de a lélek és a szellem gépe. Az egyéniség messzi érző csápja, mely elér mindenhova. Milyen merev hozzá képest a rádió, s milyen gyatra tömegcikk. A telefon, úgy, ahogy van - a mai alakjában is - maga a tökély. Kötve hiszem, hogy a távolbalátás majd növeli értékét. A távolbalátás, melynek segélyével láthatom is a beszélőt, éppúgy elveszi a varázsát és fűszerét, a hang egyedülvaló uralmát, ahogy a néma mozi is elkorcsosult, mióta nemcsak szemünket foglalkoztatja, hanem fülünket is. Szent előttem a telefon. Hány kéziratomat olvastam belé, még azon forrón, mihelyt elkészült, és soha hangversenydobogón ezer és ezer ember előtt nem voltam olyan őszinte és megindult, mint e fekete tárgy előtt. Hány orvosi kórjelzést hallottam rajta keresztül, s hány jó és rossz hírt. Mindent rábízhatunk, mindent elintézhetünk vele. Mennél fontosabb, annál inkább. Telefonon kitűnően lehet szerelmet vallani és szakítani, barátságot kötni és oldani, forradalmat indítani, országokat földaraboltatni és új országokat teremteni. Ez a tölcsér és hallgató éppoly terhes az élettől, mint a szájunk vagy a fülünk. Ha haldoklom, lehet, hogy úgynevezett utolsó szavaim-at nem is közvetlen környezetemnek suttogom el, hanem föltárcsáztatok egy számot az ápolónővel, s lelkemet ebbe a tölcsérbe lehelem bele. Csak az vetheti meg a telefont, aki nagyképű, fontoskodó és üres, aki a formaságot többre tartja a lényegnél, aki a lelket és a szellemet is megveti. Arra kérem tehát, hogy bármi bizalmas vagy életbevágó közölnivalója van is, mondja el, de lehetőleg röviden és tárgyilagosan, mint én ezt az ódát, melyet egyébként csak egy alkalom, az Ön fitymáló megjegyzése zaklatott föl bennem. Halló, halló. Szóval, rendelkezésére állok.

Pesti Hírlap, 1933. március 4.

EMBER ÉS VILÁG

NYELVLECKÉK HANGLEMEZEN

A gyermekek hanglemezről tanulnak angolul. Hallgatom a beszélőgépet. Ezt recsegi:

- A kedves és jómódú Smith család vacsoránál ül. Mr. Smith, egy tekintélyes, szigorú, de jóságos úriember, épp az imént tért haza virágzó üzletéből. Mrs. Smith porcelán kancsóból kakaót önt a kicsinyeknek. Charles, a galambősz, még délceg és fiatalos nagybácsi, mosolyogva szemléli a bölcsőben kacagó csecsemőt, Roby és Tomy vidáman falatozik. Benyit Arthur, a hidegtől kicsípett pirospozsgás arccal, az unokaöccsük, akit mindig szívesen fogadnak. Künn hull a hó. A kandalló kellemes meleget áraszt. Miután az inas és szobaleány leszedi az asztalt, a fiúk zongoráznak, Mr. és Mrs. Smith gyönyörködik a játékukban. Charles bácsi szivarozik, azután valamennyien lefekszenek és békésen elszenderednek.

Megállapítom, hogy ma már csak a nyelvlemezen található meg az igazi boldogság, a Smith családban, melynél nincs egyensúlyozottabb és émelyítőbb család. Náluk sohase beteg senki, náluk mindenkinek a szénája rendben van. Lehet, hogy a hanglemez szerkesztője az angol nyelv első elemeivel együtt az angol véralkatot is jellemezni óhajtotta...

"ERŐNKÖN FELÜL"

Az igazi művész kisebb föladatokra vállalkozik, mint alkotóereje. Az, hogy Shakespeare megírta a Hamlet-et - és úgy írta meg, amint megírta: érzékletesen, élően, mindvégig röpülő könnyűséggel - arra vall, hogy ez a feladat még mindig alkotóereje alatt állott. Játszik a roppant tárggyal. Alakjait szinte a kisujjával mozgatja. Az egész csak annyi lehetett neki, mint másnak egy operettszöveg összehozása. Nem igaz, hogy itt "felülmúlta önmagát". Azok a munkák, melyekben az írók "felülmúlják önmagukat", rosszak: nehézkesek és verejtékesek. Hamlet azt igazolja, hogy Shakespeare még ennél is roppantabbat alkothatott "volna". Erre a föladatra azonban - önismerete folytán, a művészet gazdasági törvényeit figyelembe véve - már nem vállalkozott. Valamit mindig ott kell hagyni. A nagy erő s az ahhoz viszonyított kis föladat hozza létre a közvetlenséget, a részleteknek azt a mozgékonyságát, melyet életnek nevezünk.

ALMA ÉS NARANCS

Ebédlőnk pohárszékén két tál van. Az egyiken négy alma. A másikon két narancs.

Katóka meglátogat bennünket. Amint elmegy, télikabátja zsebébe belecsúsztatunk egy almát és egy narancsot.

Másnap a szülei, akik szegény emberek, megkérdezik, milyen csodálatos szobába vezettük kisleányukat. Otthon azt mesélte, hogy van nekünk egy szobánk, mely telis-tele van rakva almával és naranccsal, minden asztal, szekrény és polc, föl egészen a mennyezetig. Legalább ezer almát és ezer narancsot látott.

Nem is hazudott. Ő abban a tündéri korban él, ahol a vágy és a valóság egy.

Katóka még költő.

ŐSZINTESÉG

Ha valaki azt állítja egy versről, hogy őszinte és becsületes, olyan erkölcsi ítéletet hoz, mely egyáltalán nem ellenőrizhető. Kihez vagy mihez viszonyítva őszinte és becsületes? Az ilyen ítéletet akkor alkalmazzák, amikor a vers csúnyácska, kopottka, vénecske, s egyébbel nem lehet megdicsérni. Így mondják a pártában maradt, nem szép vénlányról, hogy mélyen érző, tisztességes és házias. A versnek és leánynak szépnek kell lenni.

MACSKAKAPARÁS AZ ARCKÉPEMEN

Egy francia lap tudósítója fölkeresett, beszélgetett velem erről-arról, hogy majd közzétegye újságjában. Elmenőben fényképet kért tőlem. Véletlenül nem volt kéznél megfelelő. Megállapodtunk, hogy másnap elküldet hozzám a szállodájából, s én a fényképet előre kikészítem számára, egy borítékban. Így is tettem.

A párizsi újságíró hazautazott, a cikk egy hét múlva megjelent. Amint kezembe vettem az újságot, hátrahőköltem. A beszélgetést híven közölte, arcképemet is, de az arcképemen valami macskakaparást láttam, egy idegen aláírást, az én nevemet, kis kezdőbetűkkel s olyan göthös szarkalábakkal, olyan szálkás és gyarló ákombákomokkal odanyomorítva, amilyeneket tanyai parasztlányok vetnek, akik csak néhány elemit jártak.

Nyomozni kezdtem a rejtélyes ügyben. Kiderült, hogy a mi kis pesztonkánk másnap a nyitva hagyott fényképes borítékot annak rendje és módja szerint átadta a szálloda küldöncének, de amikor az közölte vele az üzenetet, hogy a fényképre a nevemet is rá kell írni, távollétemben ő maga kaparászta oda, ahogy máskor a különféle nyugtákra és adóintésekre szokta.

Így jelent meg az ő aláírása az enyém helyett egy párizsi újságban. A világrendben nem történt semmi szakadás. De én gyakran gondolok erre a csip-csup esetre. Megdöbbenek a gondolattól, hogy milyen szeszélyes véletlenekkel játszik az élet, a milyen nehéz lehet hiteles történelmet írni.

Pesti Hírlap, 1933. március 5.

VASÁRNAP

LJOVOCSKA

Ljovocska olyan, mint egy vásott kamasz. Ljovocska következetlen, rigolyás, önimádó. Ljovocska erőszakos, falánk, önző. Ljovocska kibírhatatlan.

Ljovocska nem más, mint Tolsztoj Nyikolajevics Leó gróf, s felesége, Tolsztoj Leó grófnő a hátrahagyott naplójában becézi ezzel a kisfiús névvel az Iljics Iván halála íróját. Ljovocska, miután tudomására jut, hogy műveinek tizenharmadik kötetét a cári sajtórendőrség nem engedélyezi A Kreutzer-szonáta miatt, feleségét Szentpétervárra küldi, az asszony el is utazik oda egyedül, s noha A Kreutzer-szonáta a házasság intézménye ellen íródott, s hősnőjében mindenki őt sejti és szánja, oly hősiesen-ügyesen védelmezi a regényt, hogy III. Sándor cár föloldja a tilalmat. Ljovocska otthon tovább is veszekszik vele, lármás jeleneteket csap, úgy ordít, hogy az asszony kénytelen elnémulni, mert - amint megjegyzi - "a kutyaugatásban nem lehet vitatkozni". Ljovocska naplót ír, s élettársa esténként alázatosan tisztázza azt a naplót, melyben megannyi kifakadás van ellene. Ljovocska ásni kezdi a meddő, szikes talajt, és búzát akar vetni beléje. Ljovocska hirtelenül parasztcsizmát varr magának. Ljovocska nem eszi meg, amit a családja, hanem kenyérrel, árpamalátával puffasztja hatalmas gyomrát. Ljovocska a könyveiért járó tiszteletdíjat fölajánlja a köznek, birtokait szét akarja osztani a parasztok között, s nem törődik azzal, miből élnek majd gyermekei. Ljovocska helyteleníti gyermekei nevelését, noha sohase egyre foglalkozik velük, csak írásaival és hírnevével. Ljovocska a szerelem ellen ír, de a szerelmet azért nem veti meg. Ljovocska vizet prédikál, és bort iszik. Ljovocska azon panaszkodik feleségének, hogy nem tud írni, de nem regényeivel bíbelődik, melyekhez ért, hanem zavarosabb világmegváltó elméleteivel, melyek pokollá teszik életét és a környezete életét.

Szánalmunk és részvétünk ezé a szerencsétlen asszonyé. Semmi kétség, hogy ilyen szeszélyes, makacs, tűrhetetlen zsarnok lehetett - közelről - a világ egyik legnagyobb írólángelméje. Ljovocska mégsem azonos Tolsztojjal. Tolsztoj nem Ljovocskát írta meg, hanem azt, amire Ljovocska a serkentő ellenpéldájával alkalmat adott neki. Ljovocskát el is ítéljük. Tolsztojné panaszát azonban szomorú magánügynek érezzük, s testestül-lelkestül Tolsztoj pártján vagyunk.

A GYERMEK

Még meg se született, de már ott volt képzeletükben, s bearanyozta életüket. Már átalakították lakásukat is, mint egy érkező fejedelemnek. Varrtak, horgoltak, kötöttek, hímeztek. Amint az ingecskéket, pelenkákat, szakállkákat és topánokat nézegették, elmosolyodtak, mintha máris jól ismernék azt, akinek még be se voltak mutatva. A rémlátó, aki közöttünk ült, félrevont, s ezt súgta fülembe:

- Tudod, minek örülnek ezek? A hosszú, sípoló sírásnak, melynek sohase tudják majd meg igazi okát, a jajveszékelésnek és bömbölésnek, mely egész éjszaka nem hagyja őket aludni. A fogzás kínjának, a leendő torokgyulladásoknak, melyek már ott szunnyadnak a jövő mélyében. A vörhenynek, a szamárköhögésnek, a torokgyíknak s a vele járó oltásnak és utóbetegségeinek. Az orrmandulának, melyet véres és fájdalmas műtéttel kell kicsípetniök. A riadalomnak, hogy egyszer valamelyik fürdőhelyen, ahol boldogan nyaralnak, úgy este hat felé elvész az, akit most várnak, s ők órák hosszáig keresik, részint attól reszketve, hogy belefulladt a tóba, részint pedig attól őrjöngve, hogy cigányok rabolták el, és soha életükben nem fogják viszontlátni. Az iskolának, osztálytársai első durvaságának, a tanító első igazságtalanságának, mely örökkévaló sebet üt benne. Az intőknek és rossz bizonyítványoknak. A kamaszkor lelki zavarainak. A szerelem gyötrelmeinek. Egy váratlan vakbélgyulladás vérpezsdítő izgalmának. A szegénység, a nyomor és éhség vitustáncának. Egy általános mozgósítás bájos változatosságának. Szóval annak örülnek, hogy egy emberi lény ismét a világra születik, s végül éppoly nyomorultul fog elpusztulni, mint eddig minden teremtmény...

Nem szóltam semmit. Rápillantottam. Aztán a reménykedő szülőkre tekintettem, akik mindennek ellenkezőjét látták. Én mind a két képet egyszerre láttam.

Ennélfogva hallgattam.

HITVALLÁS

Mindaddig, amíg az emberek külön-külön rá nem ocsúdnak arra, hogy milyen ragadozó kegyetlenség lakozik bennük, mindaddig, míg magukat csak valamivel is jobbnak tartják, mint másokat, mindaddig, míg az önismeret által lassanként ki nem gyógyulnak eredendő hibájukból, illetve romboló ösztönüket nem tudják más módon kiélni, becsvággyá és munkává finomítani, semmi remény sincs arra, hogy a földön vége szakad annak a tenger szenvedésnek, melyet a háborúk és a forradalmak támasztanak. Ezt azonban tömegmozgalommal, közintézményekkel nem lehet elérni. Az erőszak minden rendszerben megtalálja a maga ürügyét. Nem lehet az egész emberiséget megváltani, csak egy embert lehet, ez is csak önmagát válthatja meg, az önismeret által. Az író kétségbeesetten fut vissza önmagába, az egyéniségnek arra a szigetére, melyet már a krétai Zenón is dicsért, s Max Stirner az ember egyetlen menedékének jelzett, és itt küzd pártok nélkül, itt lázadozik a természet és társadalom igazságtalanságai ellen, itt szolgáltat igazat mindenkinek mint egyén, és mindenkinek mint egyénnek, itt bünteti meg azokat, akik vétettek egy magasabb törvénykönyv ellen, mely nemcsak a bűnt, hanem a mulasztást és szépséghibát is megtorolja, s gyakran nemcsak azokat sújtja halállal, kik nem voltak valakivel eléggé emberiek és emberiesek, figyelmesek és udvariasak, hanem akik nem viselkedtek szépen. De ennek az álmodott világnak, mely a maga zártságában kerek és tökéletes, nincs közvetlen összefüggése a tényleges világgal, ahol a bűnt egyáltalán nem követi oly következetesen a bűnhődés, mint itt. Az igazi író óvakodik is attól, hogy ezt a kettőt összekeverje. Ő csak a dolgok viszonylagosságát hirdeti, minden ember megértését, azt az igazságot, melyet értelme igazságnak ismert meg. Ez az igazság sötét, de mégse fél attól, hogy őt magát is sötét-nek tartják, mert nem hazudja rózsaszínűnek a világot, mint azok a veszedelmes csalók és öncsalók, akik nem merik bevallani, hogy az a kő, melyet elengednek, a természet törvényei szerint mindig a föld középpontja felé esik, s azt hitetik el másokkal és magukkal, hogy ez a kő egyszer majd mégiscsak fölfelé fog röpülni.

Pesti Hírlap, 1933. március 19.

VASÁRNAP

AZ ÉLET ARANYFÁJA

Papíron minden politikai rendszer gyönyörű. Végre valamennyit a boldogságra és boldogításra vágyakozó értelem eszelte ki, beléje sűrítve tapasztalatát, leleményét és jószándékát. Nem is akad olyan politikai rendszer, melyben ne lelnék valami különösen nemeset és megszívlelendőt.

Mindössze az a baj, hogy mihelyt megvalósítják őket, olyan gyarlóak és tökéletlenek lesznek, mint az emberek, akik megvalósították, s tartalmat adtak nekik. Így az összes politikai rendszerek fölöttébb hasonlítanak az emberekhez és egymáshoz.

Goethe ezt írta: "Szürke minden elmélet, de zöld az élet aranyfája." Ez igaz. De a politikában az ellenkező az igaz. Ott az elmélet arany - még a legzöldebb elmélet is -, és kopott és korhatag és könnyes és szürke az élet fája.

NARANCS

Kültelki villamoson sovány, fogatlan asszony. Mellette négy-öt éves gyermeke. Az is sovány. Arca savószín. Ruhácskája rongyos.

Ülnek egymás mellett. Nem beszélnek. Miről is beszélnének? Hallgatnak.

Egy megállónál a fiú narancsokat lát az utcán. Vékony fejhangocskáján tagolva-nyűgösen kérleli anyját:

- A-nyu-ka, ve-gyen ne-kem egy na-ran-csot.

Az anya inkább a kocsi közönségének felel, zavartan, de vidáman, valami hideg mosollyal:

- Ez azt akarná, hogy az egész Pestet megvegyem neki...

MŰLÁB

A társaskocsiban egy leány műlábat visz. Cipő és harisnya is van a műlábon, már teljesen kész, csak épp majd fel kell csatolnia a tulajdonosának.

Egyszerre leesik a műláb a földre.

- Kopp - mondja tompa fahangon.

Egy fiatalember fölemeli a műlábat, átnyújtja a leánynak. A leány megköszöni figyelmét.

Nem fájt? - gondolják magukban az emberek, akik most valami furcsa részvéttel tekintenek a leány felé.

A leány az ölébe fogja a műlábat, s porolgatja, mintha a műláb maznacsontját - sípcsontját - simogatná, mely ha megütik, sokáig szokott sajogni.

ERKÖLCS

Mi európaiak regényes hőstiszteletben nevelkedtünk föl, s ez rányomja a maga bélyegét erkölcsünkre is.

A hős az, aki ember létére emberfölötti dolgot művel. A hős csodatevő. A hős "túlszárnyalja önmagát".

Nyilvánvaló, hogy egy embertől csak annyi telik, mint egy embertől. Az ember nem tehet csodát, és sohase "szárnyalhatja túl önmagát", mert bármily hatalmasat alkot is, képességeinek határai között marad.

Ez a követelmény, melyet a régi görögök éppúgy hallottak, mint mi, túllő a célon. Istenit vár tőlünk, azért, hogy emberek maradhassunk. Érzésünkhöz szól és nem értelmünkhöz, hiszen értelmünk a fellengző ellentmondást azonnal észreveszi, és badarságnak tartja. A túlcsigázott intelem arra számít, hogy majd megedzi akaratunkat.

Kérdés azonban, hogy ezzel nem épp az ellenkezőt éri-e el. Kérdés, hogy a lehetetlen föladat láttán a törekvők nem csüggednek-e el. Kérdés, hogy ez nem szegi-e végképp kedvüket az embereknek, akik miután nem lehetnek diadalmas istenek, tunya, közönyös állatokká aljasulnak.

Konfucius, a kínaiak tanítómestere sohasem élt ilyen eszközzel. Ő az észre hivatkozik, csekély erőnket hangsúlyozza, szerény.

- Mindig távol állott tőlem - jelentette ki tanítványainak -, hogy a dolgok ősokát kutassam, melyet az emberi értelem nem foghat föl, vagy hogy rendkívüli tetteket vigyek véghez, melyek - úgy látszik - nem egyeztethetők össze az ember természetével.

Micsoda becsületes egy bölcs. Bámulom őt.

Pesti Hírlap, 1933. március 25.

KÉPESKÖNYV

A RÉGI FÖLDESÚR

Egy öregúr mesélte nekem:

- Volt egy földbirtokos barátom. Egyszer - miért, miért nem - elhatározta, hogy eladja birtokát. A vevővel már megkötötte az adásvételi szerződést. Minekelőtte aláírta volna, az utolsó pillanatban valami eszébe jutott. Ragaszkodott ahhoz, hogy amennyiben tönkremenne és földönfutóvá válnék, bármikor joga legyen a volt birtoka disznóóljában lakni, minden ellenszolgáltatás nélkül. Tudod, úgy, mint a tékozló fiú, aki rongyokban tér haza, s a disznók ételét habzsolja. Furcsa ötlet volt. Végre az én barátom dúsgazdag úr volt. Aztán béke is volt akkor, régi, szilárd béke. Arannyal fizették a búzát és a földet. A vevő meg az ügyvédek összenéztek, elmosolyodtak. Tréfának vélték. Ő azonban addig erősködött, míg a szerződés záradékába be nem iktatták különös kikötését. Aztán külföldre ment, eltűnt, nem hallottak többé felőle. Huszonhét évvel a szerződés megkötése után egy november végi estén valami kopott öregúr jelentkezett a kasznárnál. Arra kérte, hogy meghálhasson a disznóólban. Fölmutatta a szerződést. Az új földesúr döbbenten meredt a régi földesúrra. Meghívta magához, de ő nem fogadta el a meghívást. Erre az új földesúr egyhónapi haladékot kért. Azalatt építtetett neki a disznóól helyén egy szoba-konyhás lakást. Oda költözött be a régi földesúr, ott éldegélt, ott is halt meg, egyedül. Lásd, milyen az élet. Azt hitték róla, hogy őrült volt. Pedig csak bölcs volt.

NEVEK

Vannak nevek, melyek felbőszítenek. Valakit például nem Istvánfinak hívnak, hanem Itsvánfinak, nem Kovácsnak, hanem Govácsnak, nem Vajdának, hanem Vadjának. Az ilyen nevek - úgy tetszik - áprilist járatnak velem, ugratnak, szántszándékkal bosszantanak. Kancsalul tekintenek felém, aztán markukba röhögnek. Alattomos nevek, nem őszinték. Lassanként megtanulom őket, belenyugszom a változhatatlanba, de éjszakánként visszatérnek, rám fintorognak, bohókásan csiklandoznak, véresre gyötörnek, nem hagynak aludni. Gyűlölni kezdem viselőit. Amikor személyesen is megismerkedem velük, rájövök, hogy nincs igazam. Ezek a szerencsétlen, jobb sorsot érdemlő emberek többet szenvednek nevük miatt, mint én. Szinte bocsánatot kérve mutatkoznak be. Tudják, hogy a következő pillanatban már kénytelenek lesznek helyreigazítani. Fél életük abban telt el, hogy egy félreértést igyekeztek eloszlatni, s azt magyarázgatták, hogy ők voltaképpen nem azok, akinek gondoljuk, hanem merőben mások. Kimerülten és szerényen állanak előttem, mint a testet öltött nyelvbotlások, mint az eleven tollhibák. Érzik, hogy nevük áldozatai, s rajtuk már nem segíthet soha senki.

A BUTA EMBER

A buta ember jön velem szemben. Mit tegyek? Lámpaláz fog el, és szívem kalimpál. A világ legnagyobb lángelméje se hoz oly zavarba, mint ő. Félek attól, hogy szeret, hogy egy véleményen van velem, hogy reám kacsint, és bizalmasan fülembe súgja, hogy nekünk kettőnknek a jövőben össze kellene tartanunk. Ha megdicsér, végem. De attól is félek, hogy gyűlöl, mert valami vak, romboló erőt sejtek benne, mely csak az elemek sötét haragjához hasonlítható. Ha nem méltányol, szinten végem. Tehetetlen vagyok. Szeretnék eltűnni, a föld alá süllyedni, megsemmisülni. Előre köszönök, végtelen tisztelettel emelem meg kalapom, s máris tovább vágtatok, hogy alkalmunk se legyen beszélgetni. Utána sokáig furdal a lelkiismeret, vajon helyesen cselekedtem-e. Homályos, izgatott, szenvedélyes lelki kapcsok fűznek hozzá. Ennek alapján megértem, hogy a butaság miért jut vezető szerephez mindenütt a földön. A butaság nagyhatalom.

TANÁCS

Az író így szólt:

- Sohase beszélj készülő írásodról, még csak egy célzással sem. Végre amikor írsz, az a vágyad, hogy közölj valamit. Ez mozgatja a tollad, serkenti alkotókedved. Ha másokat is beleavatsz tervedbe, azáltal is kielégülsz, hogy fecsegsz. Titokban jöjj össze múzsáddal, mint bűnös találkákra szokás, lefüggönyözött kocsikban, elhagyott cukrászdák különtermében. Amikor egy nagy munkába kapsz, légy körültekintő és óvatos, mint a gyilkos, aki előre megfontolt szándékkal követi el tettét, hónapokkal előbb tisztáz mindent, gondoskodik máshol léte bizonyítékairól, s nem köti a rendőrség orrára, hogy mit forral. Állítsd a bírálókat, az irodalom e rendőreit befejezett tény elé, hogy valamennyien ámulva fedezzék föl ördögi ravaszsággal kieszelt, szívós akarattal keresztülvitt, ragyogó leleménnyel megoldott remekműved, s hüledezve és mosolyogva csóválják fejüket, hogy ezt már mégse hitték volna.

Pesti Hírlap, 1933. április 16.

NAPLÓ

Az utcán megüti fülemet ez a mondatfoszlány:

- Mi gyermekek.

Hátrafordulok.

Egy gyermek mondja ezt, egy hatéves kisfiú. A körülötte álló kisfiúk tisztelettel hallgatják.

Döbbenten nézem a társaságot.

Vajon beszéltem-e én valaha így, többes első személyben? Alig hiszem. Gondolni gondoltam arra, hogy gyermek vagyok, öntudatom mélyén nyilván folyton erre gondoltam, de kimondani nem mondtam ki soha.

Ma se tudnék így szólni egy barátomhoz:

- Mi felnőttek.

Miért? Azért, mert belőlem hiányzik az a tömegöntudat, mely a mai emberben - a hatéves gyermekben is - megvan.

Mindenesetre furcsa. Végre a gyermek mivolta az, hogy öntudatlan. Ennélfogva ez a kijelentése önmagának a tagadása.

Olyan, mintha egy néma ember elém állna, és rám kiáltana:

- Kérem, én néma vagyok. Nem hallja?

Tudomásul kell vennem, hogy ilyen a mai kor. Semmin se szabad csodálkoznom.

Nem csodálkoznék azon sem, ha a mezőn, a fejem fölött ezt csattogná egy pacsirta:

- Mi pacsirták.

Azon se csodálkoznék, ha egy hőscincér az erdőben egy fűszálra ülne, s hosszú bajszát megpödörintve az összegyülekezett hőscincéreknek kissé rekedtes hangon ezt jelentené ki:

- Az ülést ezennel megnyitom.

Furdal a lelkiismeret, hogy vidáman ballagok a házak között, melyekben bizonyára sokan szenvednek és éheznek. Aztán eszembe jut, hogy ha majd haldoklom, lenn, a kis utcában egy vargainas fog fütyürészni, s a szomszédomban valakinek egész nap az lesz legnagyobb bosszúsága, hogy rosszul tárcsázott egy számot. Erre megnyugszom.

Egy nő mondja nekem:

- Tudja, mi történt vele? Egyszer vidéken, egy forró, nyári délután a vásárban jósoltatott magának. Csak úgy, tréfából. Akkor huszonkilenc éves volt. Ella bement a bódéba, eltűnt egy fakózöld függöny mögött, én pedig künn vártam. Halálsápadtan jött ki. A jósnő - valami kövér banya, valami méregkeverő boszorka - a tenyerét vizsgálgatva arra figyelmeztette, hogy vigyázzon, az ura előbb-utóbb el fogja hagyni. Ő nemigen hitt a jóslásokban. De ez az intelem szíven ütötte. Legérzékenyebb pontjára tapintott. Szerette az urát. Az ura pedig nem szerette őt. Házasságuk mindig egy cérnaszálon lógott. Most ez a szegény teremtés az életét tette arra, hogy a jóslat ne teljesedjék be. Állandóan résen volt. Tűrt, mint egy vértanú. Kedveskedett, föláldozta magát, a porig, a sárig alázkodott. Ha kellett, tágra nyitotta szemét, hogy mindent lásson. Ha kellett, lehunyta szemét, hogy semmit se lásson. Harmincnégy évig tartott ez. Dolgozott a végzet ellen. Diadalmaskodott is. Nem hagyta el az ura. De közben pokol lett az élete. Jaj, mennyit szenvedett. Aztán a múlt hónapban meghalt. Azóta sokszor gondolok arra, hogy ha akkor, azon a forró, nyári délutánon nem jósoltat magának, s később "szabad folyást enged az eseményeknek", talán elhagyatottabb lett volna, de sokkal boldogabb. Nem okos dolog a sorsnak ellenszegülni.

Cocteau ragyogó megállapítása:

- Victor Hugo őrült volt, aki azt képzelte magáról, hogy ő Victor Hugo.

Minden költőre alkalmazható ez. Valamennyien abban a nagyzási téveszmében élnek, hogy ők voltaképpen ők, s csakis ez a téboly segíti őket ahhoz, hogy alkotni tudjanak, hogy megvalósítsák a lehetetlent.

Vannak jó emberek és rossz emberek.

Vidéken él egy deresedő barátom. Támogatja özvegy édesanyját, eltartja elvált feleségét és két gyermekét, az első házasságából, tejben-vajban füröszti új feleségét és három gyermekét, a második házasságából, szolgája barátainak. Kifutóinasa boldog-boldogtalannak. Éjjel-nappal robotol. Veseköve van. Este villamos melegítővel a gyomrán üldögél otthon. Fáradt, fanyar, kedélytelen. Neve hallatára keserűen bólint az édesanyja, mert a két feleségre gondol, gúnyosan mosolyog az első feleség, mert a másodikra gondol, fölsóhajt a második feleség, mert az elsőre gondol, fitymálva biggyesztik le szájukat a gyermekek, mert egymásra gondolnak, barátjai és lekötelezettjei pedig csak vállukat vonogatják megvetően. Ezek nincsenek beszédes viszonyban. Gyűlölik egymást. Éppen miatta. De ha történetesen összejönnének, valamennyien könnyűszerrel megállapodnának abban, hogyan gondolkoznak felőle. Mindnyájan tőle várnak mindent.

Ő a rossz ember.

Pesti Hírlap, 1933. április 23.

ANKERSCHMIDT JUN.

Abban a könyvesboltban, ahova minden héten bekukkanok néhányszor - ez már több évvel ezelőtt történt -, megszólítottam egy szemüveges, fiatal segédet.

- Bocsánat - felelt németül, s zavartan mentegetőzött, hogy nem érti, amit mondtam. - Német vagyok. Tegnap érkeztem Lipcséből.

Szőke volt, szerény és sápadt.

Én azonnal németre fordítottam a szót, s elbeszélgettem vele. Kitűnő szakembernek látszott. Mindent tudott, mindent ismert.

Miután kiszolgált, kezet szorítottunk, bemutatkoztunk egymásnak. Kurznak hívták.

Ettől kezdve csak Kurz úrhoz fordultam. Ő lett a bizalmasom, titkos tanácsosom könyvek ügyében. Gyors volt és készséges.

Egy héttel első találkozásunk után megint a könyvesboltban jártam. Folytatni akartam megkezdett társalgásunkat ott, ahol abbahagytuk. Természetesen németül, az ő anyanyelvén.

Kurz úr azonban megigazította szemüvegét, s valami leírhatatlanul tétova, laza és puha magyarsággal rám parancsolt:

- Magyarul, kérem. Talán megértem úgy is.

Erre magyarul beszéltem.

Ő ezalatt a homlokát ráncolva a földre pillantott. Roppant erőfeszítés tükröződött homlokán. Szinte meg is meredt tőle.

Néhány pillanatig így állt.

Majd - se szó, se beszéd - sarkon fordult, s megtette azt, amire kértem: hozta a számlám, törölt benne egy tételt, egy könyvet, melyet visszaküldettem.

Engem oly ámulat fogott el, mint mikor a gondolatolvasó kitalálja legrejtettebb gondolatomat, anélkül hogy bármit is közölnék vele. Erről azonban hallgattam. Kurz úr szemérmes volt. A szemérmes emberek tiszteletet árasztanak magukból, s bennünket is szemérmessé tesznek.

Két-három hónapig tartott ez. Én beszéltem, ő pedig cselekedett, létrára mászott, könyveket emelt le, fölvette rendelésem, mindig pontosan és hibátlanul. Csak épp köszönt:

- Alászolgája, jó napot, van szerencsém.

Különben néma volt.

Ahhoz, hogy németre tereljem a beszédet, nem volt bátorságom. Ezt ő egy ízben már - udvariasan ugyan, de azért határozottan - visszautasította.

Egy napon hirtelen megeredt a nyelve. Folyékonyan, gazdagon, meglepő szóbőséggel, változatossággal és ízléssel beszélt. Csak még a hangja volt halk, s a kiejtése idegenszerű.

Alig telt el egy év az érkezése óta, jöttém-mentem a könyvesboltban, tárgyaltam, tréfáztam vele, s eszembe se jutott, hogy Kurz úr voltaképp német és Lipcséből való.

Hogy hol tanulta meg így nyelvünket és milyen könyvekből, milyen rendszerrel, fogalmam se volt.

Vajon mikor szakított magának erre időt? Ki volt a tanítómestere? Milyen konok elszántsággal, hősi fortéllyal valósította meg szándékát ebben a városban, ahol mindenki szívesen gagyogja a németet?

Mindezt szerettem volna megtudni tőle.

De nem mertem kérdezősködni. Annyira megindítónak éreztem ragaszkodását, hogy átallottam beszennyezni kíváncsiságommal. Különben az ő viselkedése is tartózkodó volt ebben a tekintetben. Egy-egy csodálkozó tekintetemre vállat vont, mintha ezt jelezné: "Hiszen ez csak természetes."

Kurz úr folyton dolgozott. Az álló-íróasztalra görnyedve körmölt, halkan és kitartóan, az ősei roppant szorgalmával és értelmével.

Egyszer beszélgetés közben Goethét emlegettem neki, a Dichtung und Wahrheit-et.

- Igen - szólt a szemüvege egy villanásával -, a Költészet és valóság. Megvan magyarul. Én is olvastam.

Múltak az évek.

Kurz úr közben megszerezte nekem Petőfi verseskönyvét, a Cipruslombok-at és Kazinczy Mondolat-át, meg is nősült itten, s egy kisfia is született. Ezt bemutatta nekem az üzletben.

- Nagy lurkó - jegyezte meg, s egy barackot nyomott a feje búbjára, úgy, mint ahogy én vidéken láttam, a nagybátyáimtól.

Nemrégiben Fáy András meséinek első kiadását kerestem. Hozzá fordultam mint szakértőhöz. Valahol a bolt mélyében kuporgott egy láda mellett.

Bekiáltok hozzá:

- Komlós úr.

Komlós úr jött, fölvilágosított, tanácsokkal látott el. Amíg a vastag könyvekben lapozgatott, én Ankerschmidt lovagra gondoltam. Ő is egy új földesúr. Nincs földbirtoka. A szellem szántóföldjén vet és arat. De azért fölöttébb hasonlít Ankerschmidt lovaghoz s a többi névtelen és megszámlálhatatlan elődjéhez, aki közénk jött, testvérünk lett, és megsemmisült a szeretetben. Szemem láttára történt ez, néhány év alatt. Levonta a következményeket abból, hogy levegőnket szívja, és kenyerünket eszi. Tüntetés és hivalkodás nélkül. Egyszerűen teljesítette becsületbeli kötelességét.

Ezért pedig még csak meg se lehet szorítani a kezét. Ezt sértésnek tartaná.

Valahányszor belépek az üzletbe, szőkén, szerényen és sápadtan néz rám. Úgy néz rám szemüvege mögül, mint a hűség.

Pesti Hírlap, 1933. április 23.

ŐSEMBER

A politikus már órák óta szórakoztatott azzal, hogy a jövő reménytelen és sötét, s rövid idő alatt valamennyien el fogunk pusztulni.

Udvariasan bólongattam. Közben mindenfélére gondoltam.

Arra is gondoltam, hogy mit szólna e kései leszármazottjához az ősember.

Minthogy képzeletem eléggé élénk, a következő másodpercben már meg is jelent az ősember.