Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2023 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99131-697-8

ISBN e-book: 978-3-99131-698-5

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: Millena12 | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Köszönetnyílvánítás

Köszönettel mindazoknak, akik terelgettek,

akik bátorítottak, akik inspiráltak,

akik lehetővé tették, és akik elvégezték helyettem a

házimunkát, amíg az álmaimat kergettem.

Minden kezdet nehéz

Reszkető lábakkal léptem be a fotocellás ajtón. Legalábbis így éreztem, bár pár másodperccel ezelőtt az ajtó által mutatott tükörképen nem ez látszott. Onnan egy magas, vékony, jól öltözött, még akár helyesnek is titulálható, de mindenekelőtt magabiztos fiatal nő nézett vissza. Na, ez úgy hangzott, mint valami elfuserált társkereső hirdetés szövege.

Ez azonban csak a külső máz volt.

Belül összekuszálódtak az érzéseim, a gyomrom egy csomóban volt.

Ez volt az első napom.

Ezernyi gondolat kavargott a fejemben. Vajon hogy menjek be? Mint a magabiztos örökösnő? Vagy csak jó gyorsan suhanjak át az előcsarnokon, hátha senki nem vesz észre? Mit fognak gondolni rólam? Hogy csak játszom a bazári majmot? Vagy van esélyem elfogadtatni magam? Egyáltalán el akarom fogadtatni magam? Mi a fészkes fenét keresek én itt?? Miért akarok én úgy csinálni, mintha tudnám, mit csinálok???

Jesszus, ha nem fejezem be, már a küszöbön agyvérzést fogok kapni. Ez lenne a világ leggyorsabban továbbörökített cége. És vajon a halál az elég nyomós indok a továbbörökítésre, vagy ezzel is megszegem a végrendeletben leírtakat? Megtorpantam egy pillanatra, ahogy kibújt belőlem szarkasztikus énem még egy darabja.

Mély levegőt vettem, és beléptem. Levettem a napszemüveget, és elindultam a lift felé. A recepcióst igyekeztem a magabiztosságommal eltántorítani attól, hogy megállítson, de úgy néz ki, kezdtem kiesni a szerepemből, mert ő mégis megszólított.

– Jó reggelt! Segíthetek? – kérdezte széles mosollyal az arcán.

– Jó reggelt! – válaszoltam, és csak reméltem, hogy amit belülről reszkető hangnak érzékeltem, az kívülről nem olyan. – Elsinore Jones vagyok. A SecuryTech céghez jöttem.

– Természetesen. Harmadik emelet, a folyosón jobbra. Szeretné, hogy felszóljak valakinek?

– Oh, nem, köszönöm – vágtam rá, talán gyorsabban a kelleténél. – Feltalálok egyedül is.

– Rendben. További szép napot kívánok!

– Köszönöm. Viszont!

No, eddig megvolnánk. Nem is volt olyan szörnyű. Persze csak azért, mert ő nem tudja minden cég ügyes-bajos dolgát ebben a hatalmas irodaházban. Elbotorkáltam a liftig, és amíg várakoztam, ismét ellenőriztem a szerelésemet.

Fél napot agyaltam azon is, hogy mit vegyek fel. Mit visel az ember lánya, amikor megy elfoglalni egy frissen örökölt igazgatói széket? Valami hivatalosat. Ez biztos. Tehát kosztüm. De milyen? Olyan, ami határozottságot sugall? Vagy ami azt is kifejezi, hogy szeretnék partnernek tekinteni mindenkit, főleg, mivel itt még a takarító néni is többet tud a cégről, mint én magam?

Már előző este kipakoltam a szekrényem tartalmát az ágyra; rakosgattam a szoknyákat, blézereket, blúzokat, ruhákat, és végül egy kellemes pasztellszínekben pompázó, térd felett végződő, húzott szoknyát, egyszínű blézert és topot választottam, szintén egyszínű, őrülten magas sarkú cipővel.

A magas sarok volt a gyengém. Szó szerint. Ugyanis imádtam őket, bár a járás kihívás volt bennük, és nem egyszer kerültem kellemetlen helyzetbe is miattuk. Mivel az alapmagasságom nem kifejezetten indokolta a magas sarkak viselését, gyakran fordult elő, hogy én magaslati levegőt szívtam, míg mások egy fejjel alacsonyabbról szemlélték a világot. Abba pedig egyáltalán nem akartam belegondolni, hogy nekik ott milyen domborzati elemek helyezkedtek el szemmagasságban. Engem a szimpla magasságkülönbség általában nem zavart, az egész eddig csak néhány helyzetben volt igazán kínos. Leginkább, ha alacsonyabb férfiakkal hozott össze a sors.

Eszembe jutott egyik volt főnököm is. Egyébként nagyon kedveltem, és ahogy egy multinacionális nagyvállalatnál ez elő szokott fordulni, nem egy városban dolgoztunk. Legtöbbször csak e-mailben vagy telefonon tartottuk a kapcsolatot, ő csak időnként jött, ha értekezleteket tartottak. Csak hallomásból ismertem először, mert az állásinterjú is telefonon keresztül zajlott.

Persze amikor híre ment, hogy jönnek a főnökök a negyedéves értekezleteiket megtartani, mindenki igyekezett elővenni a legjobb kosztümjét a szekrény legmélyéről. Máskor farmerban nyomultunk, de ilyenkor flancoltunk mi is. Én is magamra húztam az egyetlen nadrágkosztümömet. Miután megnyugodtam, hogy még rám jön, belebújtam a magas sarkú cipőmbe, majd amikor az irodába besétált szegény főnököm az ajtón, és én életemben először szemben találtam magam vele, nem tudtam, hogy pontosan mit is tegyek. Az üdvözlésnél ugyanis kiderült, hogy több mint egy fejjel alacsonyabb nálam. Én kényelmetlenül fészkelődtem, próbáltam kicsit begörnyedni, leültem az asztal szélére, hátha segít, de igazából egyik sem oldotta meg a helyzetet. Ő egy darabig nézte a kínlódásomat, majd megjegyezte, hogy nyugodjak meg, őt nem zavarja. Próbálta humorral elütni, és ugyan teljesen nem győzött meg, de örömmel vettem, hogy ő kész ezen átsiklani.

Később, amikor elment a cégtől, még párszor beszéltünk telefonon. Elmesélte, hogy megtanult motorozni, és venni akart egy Harley Davidsont. Én ezt valami kapuzárási pánik-reakciónak tudtam be. Már a nyelvemen volt, hogy megkérdezzem, léteznek-e ezek a motorok XS méretben, vagy legalább van-e hozzájuk szériatartozékként vagy extraként dizájnos kettes létra, de aztán inkább visszafogtam magam. Ugyan már nem volt a főnököm, de akkor is jobban tiszteltem annál, minthogy ilyesmikkel megsértsem.

Ebben a pillanatban a liftajtó kinyílt, és ijedten néztem fel álmodozásomból. Gyorsan beszálltam, mielőtt meggondoltam volna magam, és megnyomtam a hármas gombot. A liftajtó becsukódott, és a kabin hangtalanul siklott felfelé. Legalábbis reméltem, hogy ezt tette, mert érezni nem lehetett semmit, és arra nem szívesen gondoltam volna, hogy a földszinten vagyok a beragadt liftben.

Ahogy ez lenni szokott, a lift túl gyorsan ért fel. Egyszer csak kinyílt az ajtó, és egy újabb recepció előtt találtam magam. A hölgy itt is csinos volt, és az arcán feszülő mosoly is legalább annyira megegyezett az előzőével, mintha valami egységes munkaköri leírásban lenne részletezve. Mivel úgy gondoltam, itt sem fogom megúszni a bemutatkozást, megadóan odasétáltam a pulthoz, majd a lenti jelenet eljátszása után elindultam a jobb oldali folyosó felé.

Az egész iroda nagyon elegáns hely benyomását keltette a süppedős, mogyorószínű szőnyeggel, kellemes halványsárga falakkal, gyönyörű tájképekkel és rengeteg cserepes virággal. Nem csak elegáns, de nagyon barátságos is volt. Újabb üvegajtó következett, amire már a SecuryTech név volt kiírva. Megérkeztem.

Az elmúlt pár hétben, mióta az ügyvéd megkeresett és elmondta, mit örököltem, pláne milyen feltétellel, vártam is ezt a napot, és halálosan rettegtem is tőle.

Egyrészt nagyon izgalmasnak tűnt, hogy egy biztonsági cég vezérigazgatója lehetek, másrészt viszont tudtam, hogy a feltételként megszabott gyorstalpaló önvédelmi, stratégiai és harcászati tanfolyam az égadta világon semmire nem készített fel abból, ami itt vár rám. Mert ugye valószínűleg az nem az én feladatom lesz, hogy a kliens gyomrába tartó golyó elé ugorjak, vagy hogy megküzdjek az ellenséggel, az viszont annál inkább, hogy ne döntsem romjaiba a vállalkozást rekordidőn belül. És vagy eltévesztette idős rokonunk a házszámot, vagy úgy gondolta, újabb kihívásra van szükségem, de énrám hagyta a kócerájt, nem a nővéremre. Ez azért is különös, mert én angol szakon végeztem az egyetemen, míg ő közgazdász lett. Eddigi tapasztalataim alapján tinédzserekkel egyszer már sikerült zöld ágra vergődnöm az iskolában, amikor rövid ideig a tanári pályával birkóztam, majd ugyan átnyergeltem a pénzügyi szektorba, de ott én csak az utolsó szürke egér voltam a kóristalányok között, és soha nem kaptam elég nagy jogosultságot ahhoz, hogy bármivel is csődbe tudtam volna vinni a vállalkozást.

Eddig.

Ez most mind megváltozik. Újabb nagy levegő után beléptem az üvegajtón. Ismét kedves arcú fiatal nő fogadott, és esküszöm, ugyanúgy nézett ki, mint a lenti. Itt mintha klónoznák a recepciósokat vagy titkárnőket – gondoltam. Ő is udvariasan megkérdezte, miben segíthet.

Most vagy soha – gondoltam, és bedobtam a kézigránátot.

– Elsinore Jones vagyok.

Úgy gondoltam, ezzel mindent elmondtam, ami az én oldalamról szükséges, és az arckifejezéséből ítélve igazam is volt. Egy pillanatnyi sokk vagy ijedtség után azonban újabb mosoly következett, és lelkesen felpattant az íróasztal mögül.

– Üdvözlöm a SecuryTechnél, Miss Jones. Claire vagyok. Claire Smith. Az asszisztense. Hozzám fordulhat, ha bármire szüksége lesz. Bármikor – hadarta olyan sebességgel, amit alig tudtam követni, de továbbra is őszinte lelkesedést tudtam leolvasni az arcáról.

– Nagyon örvendek, Claire. Az első kérésem az lenne, hogy tegeződjünk, és hívj Noree-nak. Azt hiszem, ez nagyban meg fogja könnyíteni a helyzetünket.

– Oh, igen, persze. Noree. Meg is mutatom az irodát.

– Rendben. Köszönöm.

Claire sietősen elindult az egyik mahagóni ajtó felé, és benyitott. Ahogy beléptem, az első dolog, amin megakadt a szemem, az a szemben lévő üvegfal volt, amelyen át lélegzetelállító kilátás nyílt Los Angelesre. Egészen a tengerpartig el lehetett látni. Ezt meg tudnám szokni – gondoltam –, csak kár, hogy én ennek általában háttal fogok ülni. A folyosókon található mogyoró és halványsárga színkombináció folytatódott itt is, sötétbarna, nagyon ízléses irodabútorokkal, hangulatos festményekkel a falakon, és szintén rengeteg virággal. Mintha csak nekem rendezték volna be. Claire mosolya félszeggé vált, várta a reakciómat.

– Ez gyönyörű! – kiáltottam fel elragadtatva.

Enyhe sóhajt hallottam felőle, majd szélsebesen elkezdte magyarázni, hogy mi minden található az irodában, és mi tartozik még hozzá. Így értesültem róla, hogy külön fürdőszoba és pihenőszoba is a rendelkezésemre áll; hogy az üveg speciális anyagból készült, és a napsütés ellenére a szoba levegője sosem melegszik fel túlságosan, de nyugodjak meg, mert ha mégis, akkor a klímaberendezés pillanatok alatt nagyon kellemessé teszi a helyiség hőmérsékletét, és hogy a többi menedzser irodája is itt van a környéken, rögtön a tárgyalók után.

– Ha szeretnéd, össze is hívom őket.

Erre a gondolatra pánikroham tört rám, de sikerült nagyjából kulturált válasszal elodáznom ezt a találkozót.

– Azt hiszem, előbb egy kicsit körülnéznék itt, és az előkészített dokumentumokba is belelesnék. Majd szólok, ha készen leszek.

– Persze, természetesen. A számítógépedet idetették az íróasztalra. A srác azt mondta, ez az egyik legmodernebb. Az aksija jó sokáig bírja, minden program, amit a cégnél használunk, telepítve van, és a jelszó, amivel be tudsz lépni mindenhova, a „jelszó01”. Nagyon fantáziadús. Ezt majd mindenhol meg kell változtatni. Ha gondolod, majd megmutatom őket, és a fiúk is majd segíthetnek benne.

– A fiúk?

– Igen, a menedzserek, a különféle osztályok vezetői.

– Igen, persze.

– Addig is, hozzak valamit? Kávét, teát, üdítőt, ennivalót?

– Ö… igen. Egy kávét kérek, nem túl erőset, sok tejjel. És buborék nélküli ásványvizet, ha lehet.

– Azonnal hozom a kávét. Az ásványvíz pedig itt, alul van, a hűtőben. Szólj, ha elfogy, és feltöltöm újra.

– Oh, ez nagyon praktikus, köszönöm.

– Igazán nincs mit. Itt leszek kívül, az asztalomnál. Ha még valamire szükséged lenne, csak emeld fel a telefont, és tárcsázd a 1111-et.

– Rendben van.

Ezzel Claire kilibbent az ajtón, én pedig beleroskadtam a kipárnázott bőr székembe – ami nagyon kényelmesnek bizonyult –, és igyekeztem a pánikrohamomat mély lélegzetvételekkel elmulasztani.

Próbáltam a papírkupacra összpontosítani, ami az asztalon hevert.

Ugyan volt némi fogalmam a cégről, amit az ügyvéd mondott, de ez messze nem volt elég ahhoz, hogy átlássam a szervezeti felépítést és a folyamatokat. Csak annyit tudtam, hogy híres emberek és nagy események biztosításával foglalkozik a cég, vannak állandó és szerződéses alkalmazottak, és hogy az irodaház ezen szárnyában az alsó két emeleten helyezkedtek el a laborok és raktárak a különböző felszerelésekkel, itt, a harmadikon pedig a cég irányításában részt vevők ültek flancos irodákban. Ez volt az, amit az ügyfelek láttak. Igazság szerint az irodaházba belépők nem is tudtak máshova menni, mert az alsó két szint csak a harmadik emeletről induló belső lépcsőházon keresztül, vagy egy teljesen elszeparált oldalsó bejárattól megközelíthető.

Belelapoztam a papírkupacba. Megakadt a szemem az irodaház tervrajzán. Gondoltam, meg is nézem, hogyan helyezkednek el az irodák. A papír alapján itt, a harmadik emeleten található még a pénzügyi igazgató, a humánerőforrás-igazgató, a beszerzési igazgató, a jogi igazgató, az operatív igazgató, és az én irodám. Volt még két tárgyaló, egy konyha és pihenőhelység, mosdók, és egy könyvtár is ezen a szinten. Huh, még könyvtár is van! Bölcsészként kicsit felvillanyozódtam erre a gondolatra, de aztán hamar eszembe jutott, hogy itt valószínűleg nem Shakespeare, Walter Scott és Jane Austen művei sorakoznak a polcokon, hanem jogi szakkönyvek, gazdasági kalauzok, a Rambo-kézikönyvek első száz kötete, és egyebek, amikből én csak az „és” és a „de” szavakat fogom felismerni.

A harmadik szint után lapoztam a második oldalra, ahol további irodákat fedeztem fel. Itt már több íróasztal volt berajzolva a szobákba. Itt helyezkedtek el a pénzügyesek irodái, személyügyisek, beszerzők, informatikusok, néhány labor, és az úgynevezett – legalábbis ezen a papíron – bevetésvezetők. Ők lesznek a mi saját kommandósaink, gondoltam én. Ők irányítják az állandó alkalmazottakat és a számtalan szerződésest, akik ezeket az eseményeket és embereket biztosítják.

Az első szint az utca szintje volt, illetve részben mélygarázs. Itt az autók álltak a papír szerint, és számtalan raktárnak használt szoba, valamit egy pihenő helyezkedett el az éppen nem bevetésen lévő embereknek. Jutott itt hely öltözőnek és zuhanyzóknak is, és még egy kis edzőterem is volt a sarokban. Nohát, egészen jól felszereltnek tűnt ez a cég. Így, külső szemmel vizsgálva legalábbis mindenképpen.

Ezután elővettem a szervezeti ábrát a kupacból. Ez nagyjából azt adta vissza, amit már az alaprajzokból kitaláltam a menedzserekről és az alattuk lévő emberekről. Ezt követte a névsor, amiben meglepődve olvastam, hogy van saját vállalati orvosunk is, nővérkével, akik az egy laboratóriumban honolnak.

Kezdtem máris egy kicsit jobban érezni magam. Persze ez mind felületes tudás volt, az igazitól még mindig fényévekre álltam. A vállalat pénzügyeit ugyan már korábban „megnéztem”, illetve kedves nővérem orra alá nyomtam – ő mégiscsak jobban ért hozzá. Megnyugtatott, hogy a cég jó állapotban van, a számok nem mutatnak semmi aggasztót; ha nem változnak a dolgok, akkor minden rendben lesz vele. Már csak ezt kellett valahogy összehozni. Fogalmam sem volt ugyanis arról, hogy mit kell ahhoz tennem, hogy ne változzanak a dolgok. Az én pénzügyi ismereteim leginkább arra korlátozódtak, hogy ha több a bevétel, mint a kiadás, akkor talán elkaristolunk.

Tudtam, hogy sokáig nem halogathatom a találkozást az igazgatóimmal, de nem igazán tudtam, hogyan kezdjek hozzá. Valahogy inkább egyenként szerettem volna beszélni velük, de nem tudtam, ők hogyan viszonyulnak a dologhoz.

Ebben a pillanatban halk kopogás után Claire feje tűnt fel az ajtónyílásban.

– Meghoztam a kávét. Remélem, jó lesz így, de ha bármi hiányzik belőle, vagy nem jó, csak szólj, és készítek másikat.

– Oh, egészen biztosan jó lesz – válaszoltam. Az otthoni porból kotyvasztott, kettő az egyben kávé után már bármi jöhetett. Igaz, talán ez is csak az. Ebből a szempontból nem voltam finnyás.

Claire ügyesen letette az íróasztal szélére, és várakozón rám nézett. Nem kerülgethettem tovább.

– Claire, arra gondoltam, hogy egyenként bemutatkoznék az igazgató kollégáknak első nekifutásra. Van ötleted, hogy kivel kezdhetném?

– Ez jó ötletnek tűnik, már nagyon izgatottak. Szerintem Jimmel kezd, ő a jogászunk. Neki reggelente jobb a hangulata, mint később.

– Rendben, akkor vele kezdem. Megkérdeznéd tőle, hogy most lenne-e némi ideje – nem több, mint egy óra –, hogy találkozzak vele?

– Persze. Azonnal visszaszólok.

– Köszönöm.

– A további sorrendről utána döntesz, vagy most megbeszéljük azt is? – kérdezte még az ajtóból visszafordulva.

Így történt, hogy Jim Burrows jogász után megismerkedtem Richard Hawkins pénzügyi igazgatóval, Howard Dent beszerzési igazgatóval, Jonathan Stanford operatív igazgatóval, valamint az eddigi egyetlen női vezetővel, Judy Jones humánerőforrás-igazgatóval. Nagyon kedves emberek benyomását keltették. Mindegyikőjükkel összetegeződtem, és mindenkivel rögtön egy hullámhosszon voltunk. Úgy tűnt, ez a cég tényleg szinte magától működik, mindenki tudja, mi a feladata, és elkötelezett is iránta. Röviden mindegyikük elmondta, hogy milyen feladatokat látnak el, milyen részlegeket vezetnek, hány ember dolgozik alattuk, milyen eredményeket értek el, és hogy ezt milyen formában szokták az elődöm elé tárni. Megegyeztem velük, hogy egyelőre tegyenek mindent úgy, ahogy szoktak, és majd amikor már átlátom a folyamatokat, akkor újra összeülünk és megbeszéljük, hogy ez így jól van-e, vagy vannak olyan dolgok, amelyeken fejleszteni kell. Nagyjából három hónap türelmi időt kértem tőlük, és ők megértően bólogattak.

Ezzel el is telt az első nap, és én teljesen kitikkadva mentem ki a nyári napfénybe délután öt órakor, amikor úgy gondoltam, hogy első munkanapnak elég is lesz ennyi. Utamat a szemben található bevásárlóközpont felé vettem; egyrészt, hogy kicsit kiszellőztessem a fejem és némi bevásárlással kipihenjem a mai napot, másrészt szükségem is volt új ruhákra, mert a mai összeállításon kívül sokkal több elegáns kiskosztüm nem sorakozott a szekrényemben.

Tanárként és az előző munkahelyemen sem kellett senki előtt olyan mértékben parádéznom, hogy indokolt lett volna több ilyen ruha beszerzése, és otthon sem épp ezekben flangáltam. Mindig valami elnyűtt tréningruha volt rajtam, vagy cicanaci hosszú pólóval, vagy egyéb kényelmes cucc. Ha hazamentem a szüleimhez, ott sem igényelte senki a flancolást. Sőt, ott a „minél elnyűttebb, annál jobb” jelzővel ellátható ruhák voltak a legjobbak. Most, visszagondolva a szüleimre, vágytam arra az életformára, amit ők éltek. Ehhez képest békésnek és nyugodtnak tűnt, bár tudtam, hogy ők is megvívják bőven a napi csatáikat.

Szüleim egy nagy farmon laktak, egy Rutherford nevű kisvárosban, a Napa-völgyben, San Franciscótól északkeletre. Vagyis a farm nem volt olyan hatalmas nagy, de ahhoz képest, hogy legtöbbször ketten dolgoztak a szőlőültetvényen, igen. Csak a nagy munkák idejére vettek fel segédmunkásokat, ha a család nem tudott kellő számban megjelenni. Édesapámnak kiterjedt járműparkja volt – természetesen traktorokból –, és a szőlőtőkék is úgy helyezkedtek el, hogy azokat a lehető legkönnyebben meg lehessen művelni. A terület nagyobbik részén kordonos szőlő volt – ez volt a két fajta közül a könnyebben művelhető, mivel a magas tőről fakadó szőlővesszők eleve kifeszített drótkötelek között nőttek, ami kicsit szabályozta őket, illetve kellemes derékmagasságban kellett rajtuk dolgozgatni, amikor a szükség úgy kívánta. A kisebbik részen, amolyan hobbiszerűen pedig néhány szőlőtőke sorakozott, amiken már bonyolultabb volt a munka. Egyrészt mert alacsonyabban voltak, másrészt mivel ezek nem voltak bedrótozva, itt egyenként kellett őket szelídíteni bizonyos időközönként, amikor túl kócosakká váltak. Ezen kívül persze rendszeresen kellett a környéküket gaztalanítani és permetezni, mert egy egész regimentnyi gombaféle és egyéb kártevő próbálkozott minden idényben, hogy megtépázza a szőlőtermést. Szóval a szüleim sem unatkoztak. De szerették csinálni, és a világért sem cserélték volna fel a vidéki életet a nagyvárosi nyüzsgésért. És be kellett vallanom, én magam sem voltam biztos benne, hogy ezt akartam.

De most itt voltam, és máris megakadt a szemem az egyik butikon. Szép és elegáns ruhákba öltöztetett próbababák álltak a kirakatában, és a ruhák ára is elfogadható volt. Egy „ez kell nekem” felkiáltással beléptem az üzletbe.

Imádtam vásárolni; mindig úgy éreztem, hogy új életre kelek, ha vettem magamnak valami új ruhát. Az utóbbi időben egyébként is sokat segítettek ezek a ruhák, hogy a magabiztosságom nőjön, amire, be kell vallanom, szükségem is volt. Így aztán lelkesen vetettem be magam a polcok és fogasok közé. Szándékomban állt szoknyákat, blézereket, topokat, ruhákat vásárolni különböző színekben, együttesként vagy külön, de olyanokat is, amiket variálhattam összevissza. Persze kelleni fog még némi fehérnemű is, harisnyák – most épp a combfix korszakomat éltem –, és cipők. Minél magasabb sarkakkal. Ugyan rengeteg pénzt örököltem, mégis egyelőre az eddigi „tartalékaimból” gazdálkodtam. Nem éreztem magaménak azt a pénzt. Valahol mélyen belül még mindig arra számítottam, hogy egyszer csak felébredek, és megint San Franciscóban találom magam, az előző munkahelyen. Nem is beszélve arról az ismétlődő rémálmomról, amikor megjelenik az ügyvéd, és sűrű elnézések közepette bevallja, hogy rossz örökösnek adta át a céget, házat, autót és vagyont. Igyekeztem ezeket a gondolatokat elhessegetni.

Néhány boltot átfésültem, be is szereztem pár ruhadarabot, amikor hangosan megkordult a gyomrom. Étteremhez nem volt kedvem, bár kétségtelenül az lett volna az egyszerűbb választás, így aztán elindultam haza. Gondolatban végigpásztáztam a hűtő polcait, és elégedettem állapítottam meg, hogy egy salátát össze tudok dobni némi csirkehússal, ami most jól fog esni. Miután bepakoltam a szatyrokat a mélygarázsban lévő autóm csomagtartójába, óvatosan kiaraszoltam a napfénybe, és hazafelé vettem az utam.

Milyen furcsa volt kimondani, hogy „haza”! Mielőtt örököltem – mondhatnám úgy is, hogy az előző életemben –, otthon laktam a szüleimmel, aztán a közeli kisvárosban, Napában béreltem egy minilakást, majd San Franciscóban, a nővéremnél vendégeskedtem. Most pedig a cég mellé örököltem egy házat is Los Angeles előkelő külvárosában, ahol hatalmas villák sorakoztak, és minden másodikban valami hollywoodi nagykutya lakott. Én még ugyan egyikkel sem találkoztam, de láttam a városnéző buszt, ami arra szakosodott, hogy a hírességek rezidenciáit mutogassa a kíváncsi turistáknak, és ebből arra következtettem, hogy lakik pár a környéken. Egy-kettő letűnt csillagra nem pazarolnák az időt és az üzemanyagot.

Amint befordultam a ház elé, ismét megcsodáltam az épületet és a körülötte fekvő kertet. Hát igen, ezek itt komolyan gondolták a fényűzést. Otthon nem voltam hozzászokva ilyen pazar környezethez, még akkor sem, ha a szüleim háza is nagyon szép volt a maga nemében. Abban az volt a különleges, hogy viszonylag régi volt, és kis, fehér tornyos kastélyként emelkedett ki a dombok közül. Ez a ház viszont modern volt, és szellős. Hosszan elnyúló üvegfalai voltak, amik olyan érzetet keltettek, mintha a tengerparton lettünk volna, bár az két utcával odébb volt. Első látásra megszerettem a házat a tágas szobáival és hatalmas ablakaival, amelyek a gyönyörű kertre, és a ház mögött található, speciálisan kialakított medencére néztek.

Ez is újdonság volt. Medence. Mióta ideköltöztem, még egy estét sem hagytam ki, mindig úszkáltam benne legalább félórát lefekvés előtt. Most is lelkesen gondoltam rá, hogy újabb köröket róhatok benne. Akár szó szerint is körözhetnék, mivel nem a szokásos téglalap vagy négyzet alakúra készítették, hanem szabálytalan, ovális alakja volt, a túlsó partján igazinak tűnő kis vízeséssel. Imádtam.

Nagy sóhajjal kikászálódtam az autóból – amit szintén örököltem –, és bevittem a csomagokat a nappaliba. Először mindig csak lepakoltam a szerzeményeket valahova egy-egy bevásárlókörút után, majd a kötelező divatbemutató után tettem el őket a szekrénybe. Most az éhség ugyan elhalasztotta a programomból a divatbemutatót, de teljesen nem vettem le a listámról. Gondoltam, vacsora után is jó lesz az.

Gyorsan a konyhába siettem, és kipakoltam a hűtőből zöldségeket a salátához. Már vásárlás után rögtön megmosva tettem el őket, így csak darabolni kellett. Ezzel gyorsan el is készültem, nekifoghattam a hús darabolásának. Most viszonylag apróra vágtam fel, ehhez volt kedvem, és pillanatok alatt a serpenyőben sercegtek a kis csirkedarabkák. Alig negyedóra alatt el is készültem a kedvenc étkemmel, és az ebédlőasztalra kipakolva jóízűen hozzá is láttam a falatozáshoz. A bor persze elmaradhatatlan kísérője volt a vacsorának; ezúttal félszáraz fehérborral öblítettem le a falatokat.

Ahogy ott ültem, úgy éreztem, hogy valami nem stimmel. Nem tudtam megmondani hirtelen, hogy mi, ezért aztán végigvettem az életemet. Volt állásom, házam, autóm – mindet örököltem ugyan –, bankkártyám, amiről nem mostanában fog kifogyni a pénz, de valami akkor is hiányzott. Miközben valamelyik csirkedarabba beleszúrtam a villát, rá is jöttem: egyedül voltam. Itt volt ez a sok minden, és nem volt kivel megosztanom.

Ez lehetett az elhalálozott nagybácsi sorsa is: sosem nősült meg, rajtunk kívül nem volt más rokona. Ezért is hagyta az én családomra a céget, illetve, hogy azon belül miért rám, az még rejtélynek számított. Itt ültem egyedül, és vágyakoztam a családom után.

Eddig sosem laktam egyedül. Most nem volt senki, akihez szólhattam volna. Pedig szerettem volna, de magammal beszélgetni még egyedül is cikinek tűnt. Lehet, hogy vennem kell egy kutyát? Vagy macskát? Vagy papagájt? Melyik viseli el legjobban, ha egész nap dolgozom? Azt hiszem, ezt mindenképpen fontolóra kell vennem. De nem ma – határoztam el.

Hirtelen fáradtság tört rám. Ami nem is volt meglepő, hiszen elég mozgalmas napom volt. Gyorsan bepakoltam a piszkos tányérokat a mosogatógépbe, és a szatyrokat felkapva elszaladtam a hálóba. Felkaptam a fürdőruhát, és szélsebesen elindultam úszni, mielőtt valahol állva elaludtam volna. Az úszás, mint mindig, nagyon jólesett. Az első napokhoz képest már nem is fulladtam ki két forduló után, bár a nyugdíjas kartempóm még nem gyorsult fel. Sok értelmét mondjuk nem is láttam, hogy versenyúszóvá képezzem magam. Nagyjából félórával később, immár fizikailag is kellemesen elfáradva, végül bevonszoltam magam a házba, bezárogattam a külső ajtókat, és elvonultam megtisztálkodni. A hálószobába lépve nagyon hívogatónak tűnt a hatalmas és puha ágy, de a kötelező fürdőszobai köröket még letudtam, mielőtt megadtam volna magam a fáradtságnak.

Rögtön a mély vízbe

Másnap reggel ugyanabban a pozitúrában ébredtem, ahogy emlékeim szerint lefeküdtem. Mivel általában nagyobb fordulatszámon működtem alvás közben, mint a pláza éttermében grilleződő csirke, ezen nagyon meglepődtem. A lepedő is és a takaró is alap pozícióban volt, nem az ágy mellett, illetve lábánál hevertek gombócba gyűrve, ahogy ez nálam megszokott. Tehát jól aludtam. Illetve inkább úgy, mint akit agyonvertek, de a lényeg a végeredmény volt: egészen frissnek éreztem magam. És maga a tény, hogy kávéivás előtt ilyen bonyolult gondolataim támadtak, egészen fellelkesített. Persze csak pár pillanatra, mert ahogy ez lenni szokott, ilyen napokon rendszerint már a délelőtt végére úgy érzem magam, mintha reggel rögtön ellőttem volna az összes puskaporomat.

A fürdőszobába menet megpróbáltam átgondolni, hogy mit terveztem mára. Nem sok minden jutott eszembe azon kívül, hogy meg akartam a nézni az irodaházunk első és második emeletét. Ott tegnap nem jártam. Igazából tegnap sehol sem jártam, egész nap az irodámban fogadtam a pácienseket. Hoppá, biztosan nem tetszene nekik, ha tudnák, hogy így hívtam őket. De hát nem kell nekik mindent tudni.

Ilyen gondolatokkal indultam el otthonról a reggeliként elfogyasztott szokásos joghurtom után, és jókedvűen léptem be az irodaház ajtaján. Ma is elegáns kosztümöt viseltem, egyiket a tegnap beszerzettek közül. Ennek halvány barackszíne volt, bordós mintákkal. Ezt bordó cipő egészítette ki, az elmaradhatatlan sarkakkal.

Claire most is az asztalánál ült, amikor beléptem. Egy pillanatra eszembe jutott, hogy tegnap is itt volt már, amikor ideértem. Azt hiszem, nem ártana kiderítenem, hogy itt mikor szokott a munkaidő kezdődni. Gyorsan üdvözlésemre sietett.

– Jó reggelt, Noree!

– Jó reggelt, Claire! Milyen jó kedved van ma!

– Igen, csodásan érzem magam – mondta szinte ragyogva, vörösesszőke, göndör fürtjei repkedtek csinos arca körül.

– Tényleg? Ez remek. Van valami különleges oka is? – kérdeztem, remélve, hogy egynapi ismeretség után nem veszi tolakodásnak.

– Igen! – kiáltotta hatalmas vigyorral. – Tim tegnap megkérte a kezem, és én igent mondtam!

– Wow! – Hirtelen nem tudtam, mit mondjak. – Gratulálok! Ez igazán jó hír!

– Igen! Nagyon boldog vagyok! – folytatta valósággal extázisban. – Az utóbbi időben olyan furcsán viselkedett, nem tudtam, mi baja van. De kiderült, hogy csak izgult, hogy minden sikerüljön! Meghívott egy gitárost, aki zenélt nekünk a teraszon, ő főzött, és telerakta az egész kertet gyertyákkal! Olyan romantikus volt! – mesélte tovább.

– Ez tényleg nagyon romantikusnak hangzik. És kitűztétek az esküvő időpontját is?

– Nem, azt még nem. Nem akartuk elrontani az estét holmi naptárlapozgatással, meg ilyesmivel.

– Igazad van, jól tettétek – válaszoltam a gondolataimba mélyedve.

– Jaj, de én itt feltartalak a magánéletemmel. Viszek mindjárt kávét, jó? Vagy szeretnél valami mást is?

– Semmi gond, és örülök a boldogságodnak – eszméltem fel én is. – Ja, és a kávé elég lesz, köszönöm.

Ezzel bebotorkáltam az irodába. Hogy irigyeltem én ebben a pillanatban Claire-t! Ő bezzeg azt csinálta, amihez értett, és tudta, mit várnak el tőle; épp eljegyezték, és alapjában véve boldog volt az életével. Én meg itt álltam, egyedül, mint a kisujjam, és még mindig azon filóztam, hogy mit is keresek itt.

Alighogy leroskadtam a székembe és bekapcsoltam a laptopomat, amit a tegnapi nap végére már nagyjából tudtam használni, Claire be is robogott a kávéval.

– Noree!

– Igen, Claire?

– Jonathan azt mondja, jön egy ügyfél tárgyalni tizenegy órára. Szeretnél csatlakozni hozzá a megbeszélésen?

– Máris? Nem hiszem, hogy sokat hozzá tudnék tenni – feleltem heves szívdobogás közben.

Jobban belegondolva, még talán a cég neve sem jutna eszembe egy ilyen tárgyaláson, nemhogy valami más.

– Ugyan már! Majd ő tárgyal, te pedig figyelsz.

Ebben a pillanatban Jonathan feltűnt az ajtónyílásban, és kérdő tekintettel nézett.

– Jó reggelt, Noree! Claire mondta már, hogy ügyfél jön tizenegyre?

– Igen, pont most említette.

– És, lenne kedved beülni?

– Mi lenne a feladatom?

– Mosolyogni kell, és esetleg megnézheted, hogyan szokott menni az ilyesmi. És persze ha bármi kérdésed van, nyugodtan közbeszólhatsz.

– Nos, azt hiszem, valahol el kell kezdeni, nem igaz? Menni fogok – mondtam ki, mielőtt inamba szállt volna a bátorságom.

– Ez remek!

– Tudunk valamit erről az ügyfélről? Szoktunk ilyenkor készülni?

– Persze. Már el is készült a dosszié, amiben az adatok vannak. Claire másol neked egy példányt belőle, és akkor együtt átnézhetjük előtte, hogy mire szoktunk figyelni, és mikről szoktunk velük beszélgetni. Mit szólsz?

– Ez nagyon jó ötlet. Claire?

– Már megyek is – ezzel kikapta Jonathan kezéből a dossziét, és elszáguldott.

– Köszönöm a segítséget, Jonathan. Nagyra értékelem, hogy ilyen kedvesen fogad mindenki.

– Ez csak természetes. Nekünk is az az érdekünk, hogy jól működjön a cég, nem igaz?

– De igen. Milyen igaz! – lepődtem meg ezen az egyszerű és logikus válaszon. Eddigi praxisomban mindig azt hittem, csak nálam működik a parasztlogika.

– Akkor átjövök tíz órakor, hogy megbeszélhessük a szükséges dolgokat. Jó?

– Igen, várni foglak.

– Oké, addig jó munkát!

– Köszönöm, neked is!

No, ez gyorsan ment – gondoltam. Rögtön a második napon ügyféllel tárgyalni. De ahogy tegnap hallottam a különféle igazgatóktól, ez fogja kitenni a munkám nagy részét. Ügyfelek, kimutatások, értekezletek, és még egy kis reklámcélú megjelenés itt-ott. Az elsőt rögtön ki is próbálhatom.

Miután átfutottam a postát – a papír és az elektronikus féléket is –, behívtam Claire-t, hogy egyenként átvegyük, milyen jellegű levéllel mi a teendőm. Nagyon kedvesen válaszolgatott, és mire a végére értünk, tíz óra is lett.

Jonathan halálos pontossággal jelent meg az ajtóban, bár a személyi aktája alapján nem csak ebben volt halálosan pontos. Korábban a hadseregben mesterlövész volt. Ebbe inkább bele sem akartam gondolni. Azok után, amiket a gyorstalpalón megosztottak velünk – egy részét bár ne tették volna –, inkább nem akartam elképzelni, milyen volt mesterlövészként. Most mindenesetre fegyvertelenül jött. Vagy legalábbis én nem láttam nála semmit.

Eddig alaposabban meg sem néztem, de különben jóképű fickó volt. A negyvenes évei elején járt, ha jól emlékszem a kartonjából, kisportolt alakkal, és mégiscsak ő volt az operatív igazgató, szóval intelligenciáért sem kellett a szomszédba mennie. Gyorsan végigpásztáztam az alakját, és egy csillogó karikagyűrűn állt meg a pillantásom. Hohó. Jonathan nős. Akkor az ő élete is rendben van, csak én vagyok ilyen szerencsétlen.

Intettem neki, hogy a fotelban foglaljon helyet, az iroda jobb oldali sarkában, és én magam is odasétáltam. Kiterítettük a dossziékat és úgy belemerültünk, hogy amikor egy óra múlva Claire hangja hallatszott a telefonból, mindketten összerezzentünk. Megjött az ügyfelünk. Gyorsan összekaptuk magunkat és a papírokat és kisiettünk, mert az első alapszabály az volt, hogy a vendéget nem várakoztatjuk meg.

– Már bekísértem a vendégeket a kisebbik tárgyalóba – mondta Claire, fejével intve az említett helység felé.

– Köszönjük, Claire. Kávét, teát, és egyéb frissítőket szolgálnál fel nekünk?

– Azonnal megyek.

– Rendben. Akkor csatára fel! – mondtam Jonathannak, aki félvigyorral taksálta növekvő idegességemet.

– Nyugodj meg, minden rendben lesz. Csak mosolyogj, és figyelj.

– Oké, ez még talán menni fog.

– Bátorság!

– Köszi – mondtam, tesztelve a mosolyt. – Így jó lesz?

– Remek! – mondta szintén mosolyogva. Ebben a pillanatban nem tudtam elképzelni, milyen lehetett mesterlövészként, és egyben nagyon irigyeltem a feleségét.

Beléptünk a tárgyalóba. Két férfi ült a kényelmes fotelokban, amik a szoba bal oldalát foglalták el, a másik kettő fotelt szabadon hagyva. Halkan beszélgettek valamiről, de amint elindultunk feléjük, elhallgattak, és felálltak az üdvözléshez. Egyikük egy alacsony, köpcös, erősen kopaszodó, pirospozsgás arcú férfi volt – ő kérdőn nézett Jonathanra. Valószínűleg már találkoztak korábban, amikor megállapodtak az időpontban, és láthatóan nem számított rám. Jonathan azonnal bemutatott minket egymásnak, de nem tette hozzá, hogy én milyen minőségben veszek részt a megbeszélésen. Ezen a részen inkább gyorsan átsiklott, és bemutatta nekem az ügynököt, Stan Jacksont. Ezután Stan bemutatta ügyfelét, Nick Cassidy színészt, akinek a védelme lenne a mi feladatunk.

A férfi laza testtartással állt a fotel előtt, és most kellemes félmosollyal nyújtotta a kezét kézfogásra. Magas, izmos testével enyhén előredőlt, hogy a köztünk lévő kis asztal felett át tudjon nyúlni. A szemem sarkából elkaptam a karján az izmok játékát, és éreztem, hogy kiszárad a szám, a szívverésem pedig felgyorsul. Majdhogynem levegőt sem mertem venni, és amikor a szemébe néztem, csak halványan regisztráltam, hogy mindhárman várakozva néznek rám.

– Elnézést, mit is mondott?

– Hogy nagyon örvendek! – felelte, miközben a szája sarka árulkodón megrándult, és a szemében valami csibészes villanás tükröződött.

Remek, máris nevetségessé váltam, pedig még meg sem szólaltam – gondoltam. Hoppá, pont ez a probléma.

– Én is … nagyon örvendek! És üdvözlöm önöket a … – jesszusom, hogy is hívják a céget? – pánikoltam – a SecuryTechnél – fejeztem be gyorsan a mondatot, és úgy döntöttem, hogy itt inkább be is fogom a számat, mielőtt még jobban lejáratom magam, és a céget is.

Jonathan arcára rá sem mertem nézni.

Elbotorkáltam az egyik fotelig, leroskadtam, és hogy javítsak a helyzeten, elkezdtem arra a bizonyos mosolyra koncentrálni, amit előtte megbeszéltünk. Balszerencsémre a színész pont szemben ült le, és amint Jonathan az ügynökével elkezdte a részleteket megtárgyalni, észrevettem, hogy még mindig engem figyelt csibészes mosolyával. Egy darabig az arcomat mustrálta, aztán lejjebb siklott a tekintete. Miközben úgy tettem, mintha jegyzetelnék, óvatosan végignéztem magamon, nem csúszott-e valami félre. Nem. Jól van – könnyebbültem meg, bár a férfi tekintetétől így is pucérnak éreztem magam. Ahogy átvetettem egyik lábamat a másikon, arra is kényesen ügyeltem, hogy a szoknya ne nagyon csússzon fel, de ez sem segített. A szempár így is kitartóan figyelt.

Pár mély lélegzet után megpróbáltam kizárólag arra koncentrálni, amit Jonathan mondott.

– Szóval ismeretlenektől leveleket kapott, amikben megfenyegették. Eddig ennyi történt? – kérdezte Jonathan.

– Igen. Nagyon érzékletesen írják le, hogy mit tennének vele, amennyiben egyedül tartózkodnának vele egy szobában, mindenféle zavaró tényező nélkül – felelte az ügynök homlokráncolások közepette.

– Milyen természetűek ezek a fenyegetések? Szexuálisak… – kezdett volna bele Jonathan, de az ügynök gyorsan félbeszakította.

– Nem! Nem, nem erről van szó. Olyan leveleket is kapott, de azok csak kiéhezett háziasszonyok és fiatal szingli nők felajánlkozásai voltak. Ezek mások. Itt gyilkossággal fenyegetnek, és nem a gyorsaságra helyezik a hangsúlyt – ha érti, mire gondolok.

Itt a beszélgetés tovább folytatódott a levelekben használt kifejezésekről, azok érkezéseinek gyakoriságáról, jellegéről, de én felére sem tudtam odafigyelni, mert igen zavaró képek jelentek meg a szemem előtt ezekről a háziasszonyokról és szingli nőkről, és az ő felajánlásaikról. Éreztem, hogy az arcomat elönti a pír ezekre a képzelgésekre, így gyorsan lesütöttem a szemem és buzgón jegyzeteltem valamit az ölemben lévő jegyzetfüzetbe, remélve, hogy a többieknek nem tűnik fel semmi.

Nevetséges dolog volt, de még így, a harmadik x-hez vészesen közel is úgy el tudtam pirulni, mint az iskolás lányok az első felvilágosító órán. Ez eddig is sokszor okozott kínos perceket, nem volt ez másként most sem. Igyekeztem csendben láthatatlanná válni, mert bármilyen mozdulattal inkább csak magamra vontam volna a figyelmet.

Amikor úgy gondoltam, hogy már maximum enyhe rózsaszín az arcbőröm, megkockáztattam egy sanda oldalpillantást. Nem kellett volna. A színész még mindig engem figyelt, és úgy nézett ki, hogy teljesen tudatában volt annak, mi ment végbe bennem az elmúlt percekben.

Ez volt az a pillanat, amikor úgy döntöttem, hogy megpróbálom kizárni a gondolataimból ezt az embert a megbeszélés hátralévő idejére. Tudtam, ha ez nem sikerül, akkor a „flúgos örökös” jelzővel fogok bevonulni a világtörténelembe, és azt nem szerettem volna semmiképp. Erősen koncentráltam, hogy a beszélgetés maradéka némi nyomot hagyjon bennem, és még jegyzetelni is tudtam. Egyébként érdekesnek találtam a tárgyalást, és örömmel vettem észre, hogy ezt még élvezni is tudnám. Persze nem azt a részét, hogy halálra váró ügyfelek jönnek hozzánk segítségért, bár ezt a velem szemben ülő férfira éppenséggel nem mondhattam, hanem inkább azt, hogy a szakértelmünkkel segíthetünk nekik.

A megbeszélés gyorsan véget ért; Jonathan mindent megtudott, amire szüksége volt, megállapodtak a legfontosabb dolgokról, és ígéretet tett, hogy ügyvédünk előkészíti a szerződést a legrövidebb időn belül, és akkor alá is írhatjuk majd a megállapodást. Azt is elmondta nekik, hogy még ma ki fog menni a színész házába, körülnéz, hogyan lehetne a biztonságát otthon a maximális mértékben garantálni. Megbeszéltük, hogy a szerződést elküldjük az ügynöknek, és utána összeülünk egy újabb alkalommal, megbeszéljük a színész programjait is, és azok biztosítását. Szerencsére, mint kiderült, mostanában inkább zárt helyszíneken forgat, majd szabadságra megy, így nem fog problémát okozni az őrzése.

Már csak a búcsúzkodás volt hátra, amikor Cassidy felém fordult.

– Miss Jones?

– Igen?

– Ön is tiszteletét teszi nálam ma délután a terepszemlén? – kérdezte, majd még az elmaradhatatlan félvigyorral hozzátette: – aggódnék a biztonságom miatt, ha ön nem jegyzetelne ilyen szorgalmasan. Még a végén valami fölött elsiklik a figyelmük… – majd szemöldökét felvonva, várakozva nézett rám.

Ez volt az a pillanat amikor végképp nem bírtam semmi értelmeset kinyögni, de a menetrendszerű forróságot az arcomon azonnal érzékeltem. Uramatyám! – gondoltam. Lehet ez még ennél kínosabb? Jonathan is érzékelhetett a dologból valamit, mert gyorsan a segítségemre sietett.

– Nick, amennyire én tudom, Miss Jonesnak értekezletei vannak ma délután, így nem hiszem, hogy eleget tud tenni a kedves meghívásnak, de biztosíthatom, hogy nem siklik el semmi fölött a figyelmünk.

Cassidyt persze nem lehetett kibillenti a lelki egyensúlyából. Vagy csak ennyire jó színész? Ennek később utána kell néznem. Elvégre legalább azt tudnom kellene, hogy milyen mértékű körülrajongást vár el egyik-másik ügyfelünk. Ő továbbra is kedélyes nyugalommal szemlélt, majd láthatólag csalódottan sóhajtott egyet, és a továbbiakban egyeztetett a többiekkel az időpontról, és az egyéb tudni- és tennivalókról.

Én pedig elgondolkodtam, hogy vajon mindig így fog ez menni? Vagy eljön majd az idő, amikor konkrétan meg is tudok majd szólalni egy ügyfél előtt? Ez így semmiképpen sem lesz jó, ezt magamtól is láttam.

Közben a búcsúzkodás ideje is eljött. Stan gyors kézfogások után el is indult kifelé a tárgyalóból, Cassidy pedig ráérősen szorongatta a kezemet, és reményét fejezte ki, hogy mihamarabb találkozunk. Enyhén remegő hangon kipréseltem magamból néhány udvariassági formulát, és igyekeztem a kezemet visszahúzni, amit nagy sokára el is engedett. Az előcsarnokban megvártuk, míg kimennek a kétszárnyas üvegajtón, és eltűnnek a becsukódó liftajtó mögött.

Ekkor már nem tudtam tovább halogatni, és kétségbeesetten néztem Jonathanra.

– Hát ez borzasztó volt. Azt hiszem, ilyen produkciókkal nem fogom öregbíteni a cég hírnevét.

– Ugyan már! Majd belejössz! – biztatott némi visszafogott nevetés után eddigi kedvenc igazgatóm. – És ha szabad megjegyeznem, eddig egy ügyfél sem próbált kikezdeni az igazgatóval – mondta most már hahotázva.

– Te is észrevetted? Jesszusom! De kínos!

– Jaj, ne izgulj miatta, ezek néha ilyenek. Ha nem akarsz, soha többé nem kell találkoznod vele – mondta, és elindult az irodája felé. Félútról még visszaszólt. – De ha szeretnél, elkísérhetsz délután az oroszlánbarlangba… vagy feljelentheted szexuális zaklatásért – tette hozzá némi hezitálás után.

Nem tudom, milyen képet vágtam erre a javaslatra, de amikor hátranézett, még hangosabban kezdett el nevetni. Komolyan eszembe jutott, hogy ha a főnöki tekintélyemet már a második munkanapomon semmibe veszik, akkor mi lesz itt még később. Aztán mire bevonszoltam magam az irodámba, el is szállt a mérgem.

Visszagondoltam a tárgyalásra. Cassidy tényleg látványosan tehette a szépet, ha még Jonathannak is feltűnt, és be kellett vallanom magamnak, hogy jólesett. Ettől függetlenül nem kellett az etikai kódexet tanulmányoznom ahhoz, hogy tudjam, ebből nem lehet semmi, itt megálljt kell parancsolnom az érzelmeimnek és a fantáziámnak. Legalábbis addig, amíg szerződéses kapcsolatban áll a cégünkkel.

Uramatyám! Már a kiskapukat keresem.

Arról nem is beszélve, hogy valószínűleg csak unatkozott, és szórakozni támadt kedve. Vagy egy filmjéhez gyakorolt. Ki tudja? Én meg már azon agyaltam, hogyan lehetne ebből valami. Teljesen elment az eszem.

Nem gondoltam volna, hogy ennyire ki vagyok éhezve, hogy az első utamba akadó pasira majdnem rávetem magam.

Gyorsan megráztam a fejem, és igyekeztem más irányba terelni a gondolataimat. Ránéztem a jegyzetfüzetre, amit még mindig a kezemben szorongattam, és megpróbáltam szakmai szemmel átgondolni a délelőtt történéseit.

Eddig jutottam a gondolataimban, amikor Claire benyitott az irodámba.

– Noree! Elmegyek enni Lisával. Tudod, ő a recepciós itt, a duplaajtónk előtt. Van kedved velünk jönni, vagy rendeljek neked valamit?

Kapva kaptam az ajánlaton, mert azt reméltem, egy kicsit ki tudom szellőztetni a fejem.

– Hova szoktatok menni? – kérdeztem.

– Csak ide, szembe, a plázába. Van itt egy nagyon jó salátabár, isteni finom és friss zöldségekből készítik.

– Pont ez kell nekem! – válaszoltam, elcsodálkozva a szerencsémen. Sokan néztek rám ugyanis furán, de a saláták voltak a gyengéim. – Szívesen veletek tartok!

Ezzel felkaptam a táskámat, és nemsokára Claire-rel, valamint Lisával kiléptünk a napfénybe.

Hirtelen elhatározás…

Ebéd után jóllakottan, de nem kómásan ültem az asztalomnál – salátaimádatom egyik hihető magyarázata volt ez –, és épp a frissen érkezett jelentéseket próbáltam értelmezni, amikor Jonathant láttam meg Claire asztala előtt sertepertélni a nyitott ajtón át. Épp valami időpontokat magyarázott neki amikor leesett, hogy hova készül táskával az oldalán és kocsikulccsal a kezében. Mielőtt végiggondolhattam volna, mit teszek, már hallottam a saját hangomat:

– Jonathan, az ügyfélhez mész?

– Igen – mondta hátrafordulva.

– Várj meg, én is megyek – mondtam, és ezen a napon már másodszorra kaptam fel a táskámat sietősen.

Egy pillanatra láttam kérdő tekintetét, de aztán nem szólt semmit. Egy pillanatra rajtam is átfutott, hogy fűzök a döntésemhez valami magyarázatfélét, de aztán meggondoltam magam. Én vagyok a főnök. Ha úgy döntök, akkor miért ne mehetnék? Ezzel elindultam vele a hátsó lépcső felé, ugyanis az autóját a mélygarázsban tartotta. Ma már én is ide parkoltam. Ez egy kicsit egyszerűbb volt, mint a bevásárlóközpont mélygarázsában körözni, szabad hely után kutatva. Volt külön a főnöknek fenntartott parkolóhely.

Csendben mentünk le a garázsba, mindketten a gondolatainkba mélyedtünk. Egy hatalmas fekete Jeephez irányított. A cég leltárából úgy tudtam, öt ilyen autónk van, ezekkel szoktak úgynevezett „bevetésekre” menni, a sötétített üvegek mögött valóságos fegyverarzenál és kisebb laboratórium rejlett. A színész házához vezető úton az ilyen terepszemléken végzett munkákról beszélgettünk. Úgy gondoltam, még hasznomra válhat, ha nagyjából tudom követni az eseményeket.

Hamar megérkeztünk a külvárosba, és egy hatalmas vaskapu előtt álltunk meg. Jonathan bejelentkezett a kaputelefonon, és amikor a kétszárnyas kovácsoltvas kapu feltárult előttünk, mormogott valamit arról, hogy ezt az elavult rendszert azonnal ki kell cserélni. Megkérdeztem, szeretné-e, ha jegyzetelnék neki, vagy bármi más segítséget igényel-e, de ő csak intett egyet, hogy majd később felírja ezt is a papírra, ne fárasszam magam. Ez ugyan nagyon kedves volt tőle, vagy csak furcsának találta volna, hogy a főnök jegyzeteljen neki, így viszont gyakorlatilag feladat nélkül maradtam a látogatás idejére. Ez egy enyhe pánikot váltott ki belőlem, de reméltem, ennél több nem fog elhatalmasodni rajtam.

Közben elértük a ház bejáratát, amit az úttól hatalmas fák takartak el. Ezt nagyon praktikusnak tartottam, pláne, ha a turistabusz jutott eszembe. Kellemes árnyékot is nyújtottak a nyári forróságban, amíg a bejáratnál várakoztunk a házigazdára. Azonban nem ő, hanem menedzsere nyitott ajtót.

– Áh, jó napot kívánok! Miss Jones, Jonathan! Kérem, fáradjanak beljebb.

– Köszönjük, Stan – mondta Jonathan, és fejével intett, hogy induljak el nyugodtan.

A bejárati ajtón keresztül egy hatalmas helyiségbe jutottunk, és némi szinteltolás után kényelmes nappali tárult a szemünk elé. A törtfehér, barna és zöld voltak az uralkodó színek. A túlsó falon téglából rakott kandalló ragadta meg a figyelmemet, és néhány érdekes festmény lógott a falon. Összességében nagyon hangulatos, lakályos szobának tűnt, egyáltalán nem olyannak, amit az ember lánya egy agglegénytől elvár. Ebben a pillanatban egy szomszédos helyiségből betoppant a ház ura. Végigpásztázta a szobát, felmérte a jelenlévőket, és huncut mosolyra húzódott a szája.

– Miss Jones! De örülök, hogy újra látom! Jonathan, mondja, hol szeretné kezdeni?

– Jó napot, Mr. Cassidy – üdvözöltem udvariasan, de amennyire lehetett, visszafogottan.

– Hello, Nick, azt hiszem, először az udvart járom körbe, aztán majd a végén a házat. Így megfelel? – válaszolta Jonathan egy jegyzetfüzetet elővéve.

– Hogyne. Egészen nyugodtan kezdjen hozzá, Stan mindenben a segítségére lesz.

– Köszönöm. Stan, mehetünk?

Stan kérdőn nézett egy pillanatra Cassidyre, aztán intett a rá várakozó Jonathannek, hogy indulhatnak. Amikor kiértek az ajtón, a férfi odafordult hozzám:

– Nos, Miss Jones. Minek köszönhetem, hogy megtisztel látogatásával? Nem kellene buzgón jegyzetelnie odakint? Vagy valami értekezleten?

– Ne aggódjon, Mr. Cassidy. Nem kockáztatom az állásomat – válaszoltam óvatosan és ködösen.

– Ennek nagyon örülök. Nem szeretném, ha az én lelkemen száradna, hogy nem tud ilyen csinos topánkákban járni.

Erre a megjegyzésre megint elpirultam. Ez pedig láthatóan tetszett neki, mert szélesen elvigyorodott. Úgy gondoltam, megpróbálok inkább kevésbé kényes vizekre evezni.

– Megkérdezhetem, miért a mi cégünket választotta erre a feladatra? – kérdeztem, miközben elindultam az egész falat elfoglaló üveg teraszajtó felé. Reméltem, megpillantom a többieket az üvegen túl, és az ad némi biztonságérzetet – vagy legalább beszédtémát.

– Az ismerőseim ezt ajánlották. De ha tudom, hogy ilyen csinos hölgy vesz kezelésbe, már korábban bejelentkeztem volna – mondta sokat sejtetően.

Igyekeztem nem tudomást venni a pillangókról, amik a gyomrom tájékán vad táncba kezdtek. Ahhoz képest, ahogyan éreztem magam, egészen magabiztos hangon sikerült megszólalnom.

– Valóban? Ezek szerint már régebben kapta ezeket a fenyegető leveleket?

– Igen. Az elsőt pár hónapja – mondta vállat vonva, mintha nem is venné komolyan.

Én sem értettem, miért, de erre a mozdulatra düh öntött el. Szembefordultam vele, és úgy vágtam hozzá a mondanivalómat egy szuszra.

– És magát ez nem is érdekli? Hogy hónapok óta kint mászkál valami őrült, aki adott esetben képes lenne megölni? Mondja, magának nincs családja? Nem gondol arra, hogy éreznék magukat, ha egyszer csak egy rendőrautó állna a házuk előtt a borzalmas hírrel? Vagy még rosszabb: a médiából értesülnének róla? Nincs magában egy szemernyi tisztelet sem feléjük? Mert ha lenne, akkor nem venné ilyen félvállról ezt a dolgot! – és itt kifulladtam.

Én magam sem értettem a reakciómat, de a gondolatra, hogy valaki egyszerűen kiontja ennek a férfinak az életét, és őt ez ennyire nem érdekli, páni félelem és eszeveszett düh töltött el.

Micsoda veszteség lenne!

Délután volt időm egy kicsit az interneten bóklászni, és picit utánanéztem, mit lehet tudni erről a remekbe szabott férfiról. Igen meglepő dolgokat olvastam róla, ugyanis nem a tipikus bájgúnár volt, akit a százwattos mosolyáért szerződtetnek. Igazi karakterszerepekre hajtott, és különféle alakításokért számos díjat tudhatott már magáénak. A filmszerepeken kívül volt saját produkciós irodája is, ahol sok fiatal színész kapott lehetőséget hogy elinduljon a pályán. Az internetes oldalak azt is elárulták, hogy ugyan a férfi remekül alakította Shakespeare darabjainak főszereplőit a színpadon fiatalabb korában, mégsem dráma szakra jelentkezett az egyetemen, hanem a jogi kart végezte el. Összességében nagyon intelligensnek és titokzatosnak jellemezték, és persze minden hozzászólás azzal ért véget, hogy egy ilyen férfiért bárki bevállalná az ajtócsapkodásokat otthon.

Ahogy levegő után kapkodva figyeltem az arckifejezését, a határozott mosolyt egy pillanatra bizonytalanság váltotta fel. Összehúzott szemmel figyelt, és egy pillanatig azt hittem, most páros lábbal rúg ki mindkettőnket, amiért így leordibáltam a fejét. Már pont arra készültem, hogy bocsánatot kérek a kirohanásomért, amikor újfent meglepett.

– Akkor, gondolom, nagy megelégedettségére van, hogy felkerestem a cégét. Most már biztonságban vagyok, nem igaz? – kérdezte, miközben lassan visszatért arcára a jól ismert félmosoly.

– Igen. Vagyis bármelyik céget választhatta volna. A lényeg, hogy feleslegesen ne kockáztassa a testi épségét. – Egy ilyen testet pláne ne – tettem hozzá gondolatban.

Mielőtt lesütöttem volna ismét a szemem, még egy pillanatra végigmértem, és valóban szemkápráztatón nézett ki. Életben még jobban is, mint az aktájában szereplő fényképen.

Magas volt, izmos, de mégis karcsú, ha lehet ilyet férfira mondani. Erőteljes arcéle volt, ami markánssá tette az arcát, sűrű, barna, enyhén hullámos haja viszont némi szelídséget adott a vonásainak. Főleg úgy, ahogyan most hordta: bohókásan a nyakába, illetve a homlokába hullva. Erős késztetést éreztem, hogy beletúrjak, és kisimítsam a szeméből, ami szintén nem volt mindennapi. Ha nem figyeltem, a gyönyörű sötétkék szempár rabul tudott ejteni. Olyan volt, mint egy feneketlen tó, telis-tele megoldásra váró rejtélyekkel. És akkor még a hangjáról nem is beszéltem…

– Most hogy tudom, magácska milyen vehemenciával fog védeni. Ígérem, többé nem teszek ilyet – hallottam dallamos baritonját, miközben inkább a padlót fixíroztam.

– Nos, nem én fogom védeni. Én csak azért jöttem… – kezdtem bele a mondatba, amit hirtelen nem tudtam folytatni. Felkaptam a fejem, és még a lélegzetemet is visszatartottam, miközben azon gondolkodtam, mennyit árultam el abból, amiből semmit sem akartam.

– Nos, miért is jött? – vonta fel a szemöldökét. – Ha azt mondja, a jegyzetelési tudományára itt nincs is szükség…

A mondat vége függőben maradt. Na, most húztam magam igazán csőbe. Erre mit mondhattam volna? Jó kérdés. Azt mégsem mondhattam, hogy „azért, mert kíváncsi voltam”. Megpróbáltam magam kihúzni a lehető legkevesebb információ közlésével.

– Még betanulok. Gondoltam, megnézem, hogy megy az ilyesmi.

– Értem. Szóval még ön is új a szakmában?

– Igen, ez így van.

– És korábban mivel foglalkozott, ha szabad kérdeznem?

– Egy multicégnél dolgoztam. – Ez elég ártatlanul hangzott, és az összes közül ennek volt a legtöbb köze a mostani munkámhoz – gondoltam, elsőre ezt említem meg. De úgy nézett ki, hogy nem ez ragadta meg a figyelmét.

– És miért jött el az előző munkahelyéről? – búgta szinte hipnotikus hangon, és az arca egyre közelebb került az enyémhez, hogy már a leheletét is éreztem.

Egyfajta ködön keresztül próbáltam az agytekervényeimet valami válasz kigondolására serkenteni, rejtett zugaiban kutatni, mit is mondhatnék, amikor az ajtónyílásban Jonathan tűnt fel az ügynökkel, így egy lélegzetvételnyi szünethez juttatva engem. Hangosan beszélgetve beléptek a nappaliba a kert felől, és rögtön oda is fordultak a férfihoz, aki egy centivel sem húzódott távolabb.

– Nick, szeretnéd a házat bejárni, vagy továbbra is rám bízod? – kérdezte Stan.

– Jonathan? Megfelel Stan segítsége, vagy van valami, amit velem szeretne egyeztetni?

Itt megpróbáltam a szememmel jelezni a munkatársamnak, hogy mindenképpen vigye magával a színészt, és bizonyosan sasszemének köszönhetően úgy nézett ki, észre is vette hangtalan jelzésemet.

– Nick, szeretném, ha velem jönne, meg kell beszélnünk, hova lehet plusz kamerákat, érzékelőket felszerelni, és nem szeretném, ha később félreértések adódnának.

– Hogyne. Miss Jones, velünk tart ön is?

– Igen, köszönöm. Csak menjenek előre, én majd hátulról figyelek.

– Rendben. Figyeljen nagyon, és ne maradjon le, nehogy elkeveredjen, és csak éjjel találjak magára amint bolyong a nagy házban egyedül. Vagy mint Aranyfürt, aki elalszik a hálószobában…

– Ne fantáziáljon, Mr. Cassidy.

– Igenis, hölgyem! – mondta katonásan. – Jonathan, mehetünk?

A másik két férfi megdöbbenten nézték szópárbajunkat, de inkább nem szóltak egy szót sem.

Sebes léptekkel elindultak az emeletre vezető lépcsőhöz, ami a nappali ellenkező sarkából indult felfelé. Nagyon ízléses, fa borítású korlát szegélyezte, a lépcsőfokok pedig az előszoba padlózatához hasonló járólapokkal voltak kirakva. Az emeletre érkezve egy kisebb pihenőtérbe jutottunk, ahonnan két folyosó indult el a ház két szárnya felé, ajtókkal mindkét oldalukon. Sorban mindet bejártuk; volt számos hálószoba, hozzájuk tartozó fürdőszobák, gardróbok. A legtöbb használaton kívülinek tűnt, bár mindegyik ízlésesen be volt rendezve. A bal szárnyban lévő két szobában néhány személyesnek tűnő csecsebecse sorakozott az éjjeliszekrényen, de a férfi nem fűzött hozzájuk külön magyarázatot. Amennyire a délelőtt olvasottakból kiderült, a férfi egyedül élt, így nem tudtam mire vélni ezeket a tárgyakat. Végül a jobb szárnyban lévő utolsó szobánál Nick megállt, és hátrafordulva bejelentette, hogy már csak az ő hálószobája van hátra. Itt heves szívdobogás jött rám; én sem értettem, miért, hiszen csak egy szobáról volt szó. Biztosan ez is úgy néz ki, mint a többi.

Amint beléptünk, rögtön megcsapta az orrom a férfi kellemes kölnijének illata, ami az egész szobát áthatotta. Lehunyt szemmel lélegeztem be a friss illatot, és egy pillanatra megálltam az ajtónyílásban. Amikor végül kinyitottam a szemem, három férfiszempár nézett vissza.

– Miss Jones, jól érzi magát? – kérdezte Stan.

Rögtön zavarba jöttem, és elöntötte az arcomat a szégyen pírja.

– Egy pillanatra megszédültem – mondtam gyorsan, mielőtt ők maguk találgathattak volna.

Mégsem mondhattam azt, hogy szédítő illata van a férfinak. Inkább hihetőbb magyarázat után kutattam.

– Talán keveset ettem ebédre, vagy keveset ittam ma. Egy perc, és elmúlik.

– Miss Jones, ha gondolja, lekísérem a nappaliba, ott leülhet, és ihat valamit. De ha nagyon rosszul érzi magát, itt is leheveredhet. Nagyon kényelmes az ágy – mondta Nick kaján vigyorral.

Erre pánik tört rám. Gyorsan rávágtam, hogy az első opciót választom, és hanyatt-homlok menekülve elindultam a lépcső felé. Azt sem figyeltem, hogy jön-e valaki utánam, de nemsokára hallottam Nick jóízű nevetését a hátam mögött:

– Óvatosan a lépcsőn, nem szeretném, ha itt érné munkahelyi baleset.

– Ne aggódjon, Mr. Cassidy. Nem fogok pert akasztani a nyakába.

– Ó, egészen nyugodtan tegye meg. Legalább többet találkozunk – mondta még mindig nevetve.

– Azt hiszem, valami innivalóról volt szó – próbáltam visszaterelni a szót eredeti célunkra.

– Igen. Kérem, kövessen a konyhába. Vagy a nappaliban szolgáljam fel?

– Nem, köszönöm, a konyha megfelel.

– Remek – mondta, és azzal megelőzött, és befordult jobbra, a lépcső alján.

Követtem a konyhába, ami meglepetésre olyannak tűnt, mint amit használnak. Az ablakban helyes kis cserepekben fűszernövények sorakoztak, mellette a polcokon tartókban minden általam ismert és nem ismert fűszer. Férfias, ugyanakkor nagyon barátságos és otthonos benyomást keltett a barna szekrényajtókkal és fém kiegészítőkkel. A színész a hatalmas hűtőszekrényhez lépett, kinyitotta, majd elkezdte sorolni a választékot. Én a legegyszerűbbet választottam, csak hogy haladjunk, mire ő teletöltött egy poharat hűvös és zamatos almalével, majd csípett hozzá két levél mentát. Nagyon jólesett a melegben, és élvezettel kortyolgattam elgondolkodva. Nem vettem észre, hogy a férfi közben engem nézett, és most halkan megjegyezte:

– Magát élvezet nézni, miközben iszik. Ha ezt tudom, már egy órája megkínáltam volna valamivel. Már ki tudja, meddig jutottunk volna az ismerkedésben.

– Mr. Cassidy, tudja nagyon jól, hogy nem ismerkedni jöttem.

– Nos, még mindig nem vagyok biztos benne, hogy tudom, miért jött, de higgye el, előbb-utóbb kiderítem.

– Elhiszem. Maga semmit nem ad fel, ugye?

– Nem, ez valóban nem szokásom.

– Remek, ugyanis én sem.

Közben Stan és Jonathan is visszaértek a földszintre, és hangjuk behallatszott a konyhába. Kérdőn néztem a férfira, és csendbe burkolózva elindultunk a nappaliba, hogy csatlakozzunk a többiekhez.

– Akkor összeírom, hogy hol kellene a biztonságon fejleszteni, és elküldöm az árajánlatot. Mivel mostanában nem vesz részt rendezvényeken, így azt mondta, testőrre nincs szüksége, a filmstúdió a zárt forgatásokon pedig biztosítja a terepet. Ha ezekben valami változás áll be, kérem, szóljanak – foglalta össze Jonathan a szituációt. – Egyelőre akkor a rendszer fejlesztésére írunk szerződést, a többiről pedig még tárgyalunk. Szeretné, ha nyomoznánk is a leveleket feladó személy után? Mindenesetre a rendőrségen feljelentést kellene tennie, hogy ők is nyomozzanak.

– Rendben – mondta az ügynök. – Holnap elmegyünk a rendőrségre. Meglátjuk, ők mit mondanak, és annak fejleményében megbeszéljük a nyomozási kérdéséket. Az árajánlatot pedig várni fogjuk.

– Akkor készen is vagyunk. Majd jelentkezni fogok. Stan, Nick. – Jonathan már el is indult az ajtó felé.

– Viszlát, Miss Jones, Jonathan. Öröm volt önökkel együtt dolgozni – köszönt el Nick.

– Viszlát, Mr. Cassidy, Stan – válaszoltam megkönnyebbülve.

– Viszlát – zárta a sort Stan.

Sietős léptekkel az autóhoz mentem, és beszálltam az anyósülésre. Jonathan kérdőn nézett rám, de nem szólt egy szót sem. A visszaúton végig igyekeztem semleges témáknál maradni, és kértem, hogy mesélje el a benyomásait. Elmondta, hogy mivel elég kezdetleges biztonsági rendszer üzemel a házban pillanatnyilag, ha beleegyeznek, elég jó üzletet köthetünk, hogy a legmodernebb berendezést szereljük fel. Én lelkesen bólogattam.

Hamar visszaértünk az irodához, és meglepődve tapasztaltam, hogy már elmúlt öt óra is. Felmentem az irodába, megnéztem az üzeneteket, és mivel semmi fontosat nem találtam, ismét összeszedtem a táskámat, és elindultam haza. Most nem volt kedvem vásárolni. Arra gondoltam, hogy inkább elsétálok a tengerpartra, és kiszellőztetem a fejem. Egy ilyen nap után jól fog esni.

Otthon gyorsan kényelmesebb ruhába bújtam – egyik kedvenc nyári ruhámba, ami bokáig lengte körül a lábaimat, és szabadon hagyta a vállaimat. Kibontottam a hajam, és elindultam a tengerpart felé.

Még csak egy hónapja laktam itt, de szerettem lesétálni a strandra. Nagyon rendezett volt, puha homokja finoman simogatta a lábam, és gyönyörű pálmafák sorakoztak az út mentén. A víz komótosan nyaldosta a partot, és enyhe szellő fújt az óceán felől. Végigsétáltam a parton, ahogy szoktam, majd leültem a kedvenc sziklámra, ami a strand végén nyúlott be egészen a víz fölé. Az óceán felé fordítottam az arcom, és élveztem, ahogy a hűs szellő simogatja a bőröm, a hajam pedig repked a szélben. A nap már kezdte megközelíteni a horizontot, narancssárgára színezve a vízfelszínt, de még utolsó erejével melegítette a levegőt. Csodálatos látvány volt, és békességet sugárzott. A sirályok hangosan rikoltozva keringtek a part közelében, és le-lecsapva raboltak maguknak vacsorát a fehér habokból. Az én gyomrom is hangosan megkordult. Itt az ideje hazaindulni, ha már erre a látványra is éhes leszek – gondoltam.

Leugrottam a szikláról és elindultam visszafelé, amikor egy mozdulatlanul álló alakot pillantottam meg. Felém fordult, kezét a szeme elé tartotta ellenzőként, és amint elindultam, elkezdett integetni, majd felém igyekezett. Nem ismertem a környéken senkit, így óvatosan hátranéztem, hátha mögöttem jelez valakinek, azonban senki nem volt rajtam kívül a strand ezen részén. Kíváncsian elindultam hát, majd döbbenten megálltam, amikor a férfi mozgása ismerőssé vált. Nick Cassidy jött velem szemben ruganyos léptekkel, majd pár lépésnyire megállt, és mosolyra húzta a száját.

– Jó estét, Miss Jones. Micsoda véletlen, hogy ismét összefutunk. És milyen csinos most is.

– Jó estét, Mr. Cassidy. Mi járatban errefelé?

– Egy barátomat látogattam meg itt a környéken, és a családjával leugrottunk a partra, amíg a felesége elkészíti a vacsorát. – Egy férfira mutatott, aki egy éppen totyogó kisfiút próbált a vízből kirángatni miközben egy hatalmas labrador vidáman ugrált körülöttük. – Meghívhatom, hogy tartson velünk?

– Nézze, Mr. Cassidy… – kezdtem volna bele a mondanivalómba, de félbeszakított.

– Kérem, szólítson Nicknek! – mondta lágy hangon.

– Nézze, Mr. Cassidy – folytattam kérlelhetetlenül, mielőtt a gyomromban érzett pillangók túl heves táncba kezdhettek volna. – Nagyon kedves, hogy meghív, de nem hiszem, hogy jó ötlet lenne. Az egyik alapszabály a cégnél, hogy ügyfelekkel kizárólag üzleti kapcsolatot tarthatunk fent.

– Ezek szerint ha nem írom alá a szerződést, és keresek egy másik biztonsági céget, amely telekamerázza a házamat, akkor eljön velem vacsorázni?

– Ezt nem mondtam. És kérem, ne tegye. Ha nincs megelégedve a szolgáltatással, amit nyújtunk, akkor persze nem tudom megakadályozni, hogy máshova menjen, de csak ez alapján, kérem, ne mondja vissza a megbízást. – Már a gondolatra pánik tört rám, ha belegondoltam, hogy magyarázom majd meg Jonathannak, ha a színész látszólag minden ok nélkül kihátrál a szerződésből.

A férfi félrebillentette a fejét, és elgondolkodva nézett egy darabig. Majd egy sóhajtás után nagyon lassan elkezdett beszélni.

– Rendben, Ms. Jones. Egyelőre elengedem, mivel látom, nem jutnánk közös nevezőre. De ne féljen, eljön még az az idő, amikor igent mond majd nekem.

Majd megfordult, és ugyanolyan ruganyos léptekkel, ahogy jött, elfutott a rá várakozó férfi és kutya irányába.

A pillangók őrült táncba kezdtek a gyomromban. Amit a férfi mondott, felért egy hadüzenettel, de hogyan tudom lebeszélni a terveiről anélkül, hogy veszélyeztetném az üzletet? És egyáltalán le akarom én beszélni?

Persze hülyén jönne ki, ha rögtön az első dolog, amihez közöm lenne, az egy meghiúsult üzletkötés, de vonzott a lehetőség, hogy a férfival közelebbről megismerkedjek. Kétségek között hánykolódva indultam el hazafelé, és mire beléptem a kapun, már tudtam, hogy legalább addig megpróbálom magam távol tartani tőle, amíg a szerződést aláírjuk és a munkálatok tartanak a házában. Ez sem lesz egyszerű, de meg kellett tennem.

Ezekkel a gondolatokkal álltam neki elfogyasztani a vacsorámat, majd úgy döntöttem, „szerelmi bánatomat” egy lányos filmmel és némi jégkrémmel enyhítem. Betettem hát a Mamma Mia DVD-t a lejátszóba, besötétítettem a nappalit, ölembe vettem a jégkrémesbödönt, és hangos énekléssel kísérve végignéztem a filmet.

Jaj, de szánalmas!

Kicsit jobban éreztem magam utána, de még így sem volt kedvem a szokásos úszáshoz. Úgy döntöttem, ezúttal kihagyom, és inkább lefeküdtem aludni.

Boldog békeidők

Másnap kicsit félve mentem be az irodába, attól rettegve, mikor jön a hír a szerződés meghiúsulásáról. Egész nap alig tudtam koncentrálni, pedig végre alkalmam nyílt megismerkedni a második emeleten dolgozókkal, és igen kedves embereket ismertem meg. Az ottani vezetők is elmesélték a napi munkájukat, bemutatták a kollégáikat, és kellemesen elbeszélgettünk.

Összességében nagyon jó kis csapatnak tűntek, és már nem csodálkoztam azon, hogy ez a cég szinte magától működött.

Az ügyvéd mesélte, mikor aláírtuk a szükséges adatokat a tulajdonosi változásokról, hogy megboldogult nagybátyám is szívesebben töltötte az idejét az óceánon, egy barátja hajóján, mint az irodában, és lényegében az ő jelenléte nélkül is virágzott a vállalat, köszönhetően a nagyszerű embereknek, akik itt dolgoztak. Ez nekem is némi megnyugvást adott.

Lehet, hogy nem én voltam a legmegfelelőbb személy a cég vezetésére, de bármit is gondoltak rólam az alkalmazottaim, ilyesmi nem tükröződött vissza senkinek az arcán. Igyekeztem hát én is jó benyomást kelteni, és meggyőzni mindenkit, hogy legalább annyira a szívemen viselem a cég sorsát, mint ők, és a lehető legrövidebb időn belül megpróbálok beletanulni az itteni feladataimba. Pillanatnyilag úgy tűnt, sikerült mindenkit meggyőznöm, és látszólagos lelki nyugalommal ment vissza mindenki a munkájához.

Ilyen hangulatban teltek a következő napok is, és egyre jobban átláttam a cég ügyes-bajos dolgait és a napi munkamenetet. A különféle területek igazgatói rendszeres tréningeket tartottak nekem a saját szakterületükből, vagy épp fél napokra beültem hozzájuk az irodába, hogy lássam, mivel foglalkoznak, ami szintén sokat segített abban, hogy akklimatizálódjak.

Közben Nick Cassidy is aláírta a szerződést a ház védelmi rendszerének modernizálására, és Jonathan már ki is osztotta a munkát az egyik csapatunknak, akik máris szorgalmasan ügyködtek a színész házán. Őt azóta nem láttam sem az irodában, sem a tengerparton, és bevallom őszintén, egy kicsit hiányzott a pajkos mosolya és a szúrós megjegyzései.

Augusztus elején aztán a szüleim bejelentették, hogy elmennének nyaralni, mégiscsak a harmincöt éves házassági évfordulójukat ünnepelték, és megkérdezték, hogy erre az időre haza tudnék-e költözni, hogy a kutyákat, macskákat etessem, illetve a házra felügyeljek. Közben persze egy kis kerti munka is jutna, de ígérték, hogy semmi komoly. Én egy kis haladékot kértem tőlük, mondván, nem léphetek le csak úgy, alig pár hete vagyok itt.

Mikor előadtam a helyzetet Jonathannak és a pénzügyi igazgatónak, akikkel a legtöbbet érintkeztem, ők megértően bólogattak, és teljesen természetesnek vették, hogy ilyen hirtelen el kell utaznom. Megnyugtattak, hogy korábban is boldogultak, és egyébként is vihetem magammal a hordozható számítógépemet és a mobilt, tehát gyakorlatilag bármikor elérhető leszek így is.

Így történt, hogy két nappal később már a szüleim házában voltam, és hallgattam a tennivalókat az elkövetkező három hétre.

– A kutyát reggel szoktam megetetni, a kutyaeledel a garázsban van. A macska naponta kétszer kap, itt van a tálkája a hátsó bejáratnál – kezdte anyukám szinte levegővétel nélkül. – A veteményt kigazoltam, a legtöbb zöldség már beérett, de lesz még paradicsom, paprika, a kukorica is beérik hamarosan, van már friss újkrumpli is, ha szeretnél főzni, és a sárgarépa és a gyökér is nagyon finom és zsenge. Ha nagyon sok paprika és paradicsom megérik, akár lecsót is készíthetsz. Azt persze nem várom el tőled hogy be is főzd. Majd megcsinálom, ha hazaértünk.

Itt már kezdett zsongani a fejem, de nem mondtam neki, csak továbbra is próbáltam összpontosítani. Persze semmi újat nem mondott: minden évben ez volt a program. Még elsorolta a gyümölcsöket is, és végül úgy tűnt, hogy a lista végére értünk, amikor apukám is csatlakozott hozzánk. Már az arckifejezése gyanús volt, így kérdőn néztem rá.

– Nos, nem nagy dolog lenne… – kezdett hozzá a témához óvatosan –, csak arról lenne szó, hogy valamikor végig kellene szaladni a szőlőt, és bedugdosni a vesszőket a drótok közé, ahol kiszabadultak. Nehogy jöjjön egy nagyobb szél és megtépázza őket.

– Persze, apukám, semmi gond. Végigszaladom – mondtam halk sóhajjal. Vidám három hétnek nézek én elébe – gondoltam.

Már csak azt nem tudtam, mikor fogok a cég ügyeivel foglalkozni. Bár az is igaz, hogy az igazgatók nagyon jól elboldogultak nélkülem is. Talán túl jól is? – tettem fel magamnak a kérdést, amit aztán gyorsan el is hessegettem.

Miközben kifelé néztem a konyhaablakon, eszembe jutott a gyerekkorom. Milyen boldogan kergettük itt egymást a nővéremmel a domboldalon! Az egész környék visszhangzott a nevetésünktől. Persze sokszor sírás lett a vége a játéknak, de hihetetlenül szabadok voltunk. Eltűntünk fél napokra, miközben a környéken barangoltunk a birtokot határoló erdőkben. Egy patak húzódik a szőlőterült déli oldalán, oda is gyakran leszaladtunk az akkori kutyáinkkal, akik nagyon élvezték a fürdést. Iskolába a dombon túli kisvárosba, Szent Helenába jártunk, ami kerékpárral alig negyedórányira volt. Akkoriban ez ugyan egy örökkévalóságnak tűnt, de felnőtt szemmel maga volt a földi Paradicsom.

Ezen az estén békésen és álomtalanul aludtam. Talán a gyerekkori ágyam tette, de teljesen kipihenten ébredtem korán reggel. A szüleim reggeli után akartak elindulni a repülőtérre; Mexikóba igyekeztek. Ott akartak eltölteni tíz napot, majd hazafelé még beugranak egy nagynénémhez is, mert már régen találkoztak.

A reggeli vidáman telt, bár én nem nagyon tudtam enni. Ilyen korán mindig csak egy joghurt csusszant le. Majd később még utánaküldök valamit – gondoltam. Nem sokkal nyolc óra után aztán a szüleim elindultak a repülőtérre, és pedig egyedül maradtam a hatalmas házban.

Gyerekkoromban mindig kis kastélynak képzeltem a házat, már csak a formája miatt is. Fehér falécek borították, és elölről két kis torony díszítette a homlokzatot. Ezek a tornyok a gyerekszobákhoz kapcsolódtak, és a félkör alakú kiszögellésekben kényelmes, ülésre alkalmas, széles párkányzat húzódott, színes párnákkal teleszórva. Órákat tudtam ott ücsörögni egy regénnyel a kezemben, a tájat bámulva, vagy valamelyik házi feladaton gondolkodva. Még saját gardróbunk is volt, ami fokozta a hercegnő-érzést. Az emeleten helyezkedett el a szüleim hálószobája is, két vendégszoba, és több fürdőszoba. A ház földszintjén szintén nagyon barátságos és hatalmas nappali terpeszkedett kandallóval, és a konyha egy tágas étkezővel. A szüleim is úgy örökölték ezt a birtokot, és a család, akinek a házat annak idején építették, láthatóan nagyobb volt, mint a miénk. Sokszor sopánkodtak is rajta, hogy kisebb ház is elég lenne, de nem volt szívük lebontani és újat építeni.

Úgy döntöttem, a délelőtt hátralévő részét terepszemlével töltöm; jobb, ha felmérem, mennyi munka vár rám, hogy időben neki tudjak mindennek állni. Először a ház körüli virágágyásokat vettem górcső alá. Szerencsére a füves rész több volt, azzal kevesebbet kellett törődni, maximum néha lenyírni. Mondjuk, talán hetente egyszer jó lesz. A virágágyások frissen voltak gazolva, ezernyi színben pompáztak – úgy tűnt, hogy a rendszeres öntözésen kívül mást azokkal nem kell tennem.

Ezután jöttek a zöldségágyások a ház mögött. A paradicsomtöveken valóban pirosan gömbölyödtek a paradicsomok, és számos másik is láthatóan közel állt a teljesen érett állapothoz. Ezeket majd le kell szedni. A paprikák és uborkák is éretten csüngtek a szárakon; itt is várt némi munka rám. A többi zöldséggel, úgy nézett ki, nem lesz munka, azok betakarítása még odébb volt.

Az ágyásokon túl sorakoztak a gyümölcsfák. A barackok is éretten és illatosan lógtak, de tudomásom szerint a befőzés már megtörtént, az ezután érőket már csak közvetlen fogyasztásra kellett leszedni. A szilvák, körték és almák ugyan még nem voltak befőzve, de ezzel nem is kellett számolnom. Úgy néztem, enni már lehetett belőlük, de lekvárnak még nem voltak elég érettek. Már most nem tudtam, mit fogok kezdeni ennyi mindennel, hiszen nem voltam nagy gyümölcsevő. Aztán megjelent lelki szemeim előtt előbb egy kis tál gyümölcs joghurttal leöntve, majd különféle gyümölcsös piték. Gondoltam, arra jók lesznek. Csak azt nem tudtam, ki fogja megenni.

Ezzel el is értem a kert végébe, majd jobbra vettem az irányt, a szőlő felé. Ahogy elnéztem a lankás domboldal felé, örömmel vettem észre, hogy a szőlőtőkék még mindig olyan rendezetten sorakoztak, ahogyan korábbról emlékeztem rájuk. Gyönyörű látvány volt, bár biztosan ilyen tájon kell felnőni ahhoz, hogy az ember ezt értékelni tudja. Elindultam a szélső sorok felé, hogy közelebbről is szemügyre tudjam venni őket. Ahogy megpillantottam az első tőkéket, már láttam, hogy most is majd’ kicsattannak, olyan egészségesek. Nemhiába dolgoztak rajtuk annyit a szüleim. Valamelyik évben egy jégeső épp szőlővirágzáskor úgy végigsöpört a tájon, hogy alig maradt belőlük valami. Szívszorító volt látni a tőkéket: mintha golyózápor süvített volna végig rajtuk; a levelek kilyukadva, a karókon és oszlopokon kis pöttyök sorkoztak, ahol a jég megverte őket, a fürtök pedig megbarnulva lógtak az ágakon. Csak álltunk és néztük őket egy darabig, nem tudtuk felfogni, mekkora pusztítást végzett a vihar. Abban az évben a szokásos termés felét sikerült betakarítani, és ezzel még jól álltunk a környékbeliekhez képest.

Most azonban minden rendben volt, bár valóban kicsit kócosak voltak a sorok, de ez csak apróbb igazítást igényelt. Mondjuk, ha elképzeltem, hogy ötven soron kell végigmennem, mindegyikben kb. 50 méteren, már nem tűnt annyira vonzónak a feladat. Úgy gondoltam, majd apránként meglesz. Reggelente, esténként pár soron végigmegyek, és nem is lesz az olyan borzasztó.

Nagy sóhajok közepette visszaballagtam a házhoz. Mire mindent körbejártam és visszaértem a házhoz, már tizenegy óra felé járt az idő. Azt terveztem, gyorsan bekapcsolom a számítógépet és megnézem, mi újság a cégnél. Előbb azonban tettem egy gyors kitérőt a kapu felé. Ilyenkorra ide szokott érni a postás, és be akartam hozni az újságot és a leveleket, ha vannak.

A postaláda ajtaját felnyitva láttam, hogy valóban érkeztek levelek is a szokásos napilap mellé, amire a szüleim előfizettek. Bevittem őket a házba. Az újságot letettem az asztalra, hogy később elolvashassam, a leveleket pedig betettem a konyhaszekrényen található dobozba, ahol a szüleim tárolták őket. Majd megnézik, ha hazaértek.

Ahogy beleejtettem őket, megakadt a szemem egy borítékon, amit nekem címeztek. Már régóta nem kaptam itthon levelet, mindenki a San Franciscó-i címemet, vagy újabban a Los Angeles-it használta. Kíváncsian megnéztem a feladó helyét, de az üres volt, így hát gyorsan kinyitottam a borítékot, ami már korábban fel lett bontva. Egy levél esett ki belőle. Lehajoltam, hogy felvegyem, és már a fejlécről rájöttem, miről is fog szólni.

Osztálytalálkozó.

Általános iskola.

Miért kínoznak engem?

Gyorsan átfutottam a szöveget. Két hét múlva lesz a nagy esemény a kisváros egyetlen szállodájának éttermében, ahogy mindig. Szeretettel várnak mindenkit az évfolyamról, költségeket kérik előre kifizetni, bejelentkezés határideje július vége. Még szerencse, hogy már lejárt, így már esélyem sincs, hogy elmenjek. Ha valakivel összefutok a nagy esemény előtt, majd sajnálkozva megjegyzem, hogy lekéstem a határidőt, és jó szórakozást kívánok. Eddig jutottam a levél olvasásában, és már egészen megkönnyebbültem, amikor megláttam a jegyzetet a lap alján anyukám kézírásával: „egy plusz egy fő bejelentve, kifizetve”. Elfutott a pulykaméreg egy pillanat alatt. Miért tette ezt? És mi ez a „plusz egy fő”? Oh, anyukám… ne tolj már ennyire ki velem…

Ezzel leroskadtam a legközelebbi székre. Most nem elég, hogy el kell mennem, még válaszolgathatok arra kérdésre is, hogy hol van a plusz egy főm. Kezeim közé fogtam a fejem, és becsukott szemmel próbáltam a vérnyomásomat normális szintre csökkenteni, és a sírást visszafogni.

Nem olyan régen éltem túl egy szakítást San Franciscóban, még örültem is, amikor egészen Los Angelesig futhattam csalódottságomban. Pedig minden olyan jól indult; kedves, szolid férfi volt, a legtöbb dologban remekül megértettük egymást, csak épp a kezdeti rózsaszín felhők eloszlottak, és a mindennapi darálást már nem élte túl a kapcsolatunk.

Kiveszett belőle a tűz.

Vagy inkább belőlem.

Időnk sem volt annyi egymásra, amennyi a kapcsolat ápolására kellett volna, bár azt mondják, mindenkinek arra van ideje, amire szán.

Talán ez is jelent valamit.

Akkor úgy gondoltam, hogy az lesz a legjobb mindkettőnknek, ha véget vetek a kapcsolatnak, de utána, amikor magányosan üldögéltem otthon esténként, elátkoztam magam a döntésem miatt. A bibi csak az volt, hogy nem annyira a férfi hiányzott, hanem csak kínos volt azt ismételgetni, hogy szingli vagyok.

Mindenesetre a levélre firkantott megjegyzésből azt a következtetést vontam le, hogy anyukám még reménykedik valamiféle kibékülésben. Én nem így láttam a helyzetet. Ahogy San Franciscóban nem volt időm, most sem volt. Csak épp más okból. Akkor egy korábbi munkámon dolgoztam, amit még tanárként kezdtem el, most pedig a céggel voltam túlságosan is elfoglalva. Ezen kívül gondolkodtam, hogy beiratkozom valami tanfolyamra, ahol némi gazdasági ismereteket vernek belém. Jól hangozna az önéletrajzomban is, rögtön az önvédelmi és harcászati kurzus után.

Amint ezen merengtem, még mindig a fejemet ingatva a helyzeten, megcsörrent a mobilom a zsebemben. Olyan váratlanul ért, hogy ijedtemben felugrottam az asztal mellől. Szívdobogva halásztam ki a telefont, és megnyugodva néztem, hogy csak Jonathan az.

– Jonathan, jó reggelt!

– Jó reggelt, Noree!

– Mi a helyzet az irodában?

– Lenne egy kis probléma.

– Nekem mondod? – kérdeztem lemondó hangon, de aztán gyorsan folytattam, mielőtt rákérdezhetett volna, mi a kínom. – Mi történt?

– Van egy kis gond Nick Cassidyvel.

– Oh, jaj, ne! – nyögtem fel. – Mégis visszamondják a munkát?

– Nem, azt nem tudják. Aláírtuk a szerződést. Viszont véget értek a forgatások, és mi még előreláthatóan tíz napig fogunk fúrni-faragni a házában, mire mindent felszerelünk és visszaállítunk az eredeti állapotba, ő pedig nem hajlandó ebben a zajban és káoszban lakni.

– Hát akkor menjen szállodába. Vagy velünk akarja a költséget kifizettetni?

– Nem ez a baj. Hanem hogy ott nem érezné magát biztonságban.

– No de nem kért testőröket, vagy igen?

– De, volt róla szó.

– Akkor jelölj ki mellé valakit.

– Azt mondta, nem szeretné.

– Na jó, feladom. Akkor mit szeretne?

– Azt mondta, esetleg elutazhatna valahova vidékre, amíg lemennek a munkák.

– Remek. Akkor menjen isten áldásával. Vagy könnyes búcsút is szeretne venni valakitől?

– Hmmm… nos, felmerült, hogy mivel te most éppen úgyis vidéken vagy, esetleg addig ellehetne ott veled, a szüleid birtokán… – mondta kicsit vontatottan –, és akkor két legyet üthetnénk egy csapásra.

– Micsoda??? – kiabáltam elcsukló hangon a telefonba. – Kinek támadt ez az elmebeteg ötlete?

– Nos, az úgy volt… – kezdett bele a férfi.

– Jonathan! – szólítottam fel, hogy hanyagolja a mellébeszélést.

– Szóval, miután megtudta, hogy te elutaztál, megtetszett neki az ötlet, és azt mondta, csak így hajlandó elhagyni a házat, és újabb szerződést kötni.

– És ha szabad kérdeznem, honnan tudta meg, hogy elutaztam?

– Itt járt az irodában, és mikor te nem jöttél a megbeszélésre, megkérdezte, miért nem teszed tiszteleted.

– Oh, te jó ég, Jonathan! Nem tudod, mit kérsz tőlem. Különben is. Etikus ez? Vagy szabályos ez? Biztosan találunk a szabályzatban több indokot is arra, hogy miért nem kellene ezt tennünk.

– Igen, de tekintettel arra, hogy van fegyverviselési engedélyed és fegyvered is, részt vettél egy felkészítő kurzuson, és igen csekély a kockázat, vehetjük külső helyszíni őrizetnek. Majd leakasztunk róla ezért is egy csomó pénzt. Mit szólsz hozzá?

– Remek… bár nem gondolom, hogy attól a gyorstalpaló Rambo-kurzustól Frank Farmerré váltam volna – mondtam lemondóan. – És mikorra számítsak rá?

– Nos, az oaklandi reptérre kb. 11 órára érnek oda. Onnan mire autót bérelnek és megteszik a kb. háromnegyed órás utat, szerintem dél és egy óra között fognak odaérni.

– Fognak? Hányan jönnek?

– Ja, csak ő és George. Ő a kísérő. Viszi a fegyveredet is a páncélszekrényből. Ő utána rögtön jön is vissza.

– Remek.

– Ne haragudj, Noree, kényszermegoldás volt. Tudod, hogy itt most mindenki foglalt. A szeptemberi Emmy-díjkiosztó megszervezése, és a jelenlegi munkáink mindenkit lefoglalnak, és most nem sikerült annyi szerződéses embert sem összeszedni.

– Igen, tudom. Csak épp nem rajongok az ötletért, hogy mint valami vadnyugati hős, itt rohangáljak a pisztolyommal. Én leginkább elő sem akartam venni soha.

– Ne félj, senki nem tudja, hogy ott lesz, nem lesz veszély.

– Valószínűleg igazad van.

– De ha valamire szükséged van, vagy valami gyanúsat észlelsz, akkor szólj, és azonnal küldök még valakit oda.

– Köszönöm.

– Én is. Azt hiszem, csak ennyit akartam.

– Az jó, mert azt hiszem, mára ennyi meglepetés elég.

– Történt valami?

– Áh, nem fontos. Tényleg.

– Ahogy gondolod. Akkor jó szórakozást kívánok, és hívjál, ha valamire szükséged van.

– Oké, köszönöm. Te is hívjál, ha lesz valami.

– Persze. Akkor további szép napot.

– Neked is. Szia – köszöntem el, elnémítva a telefont. Most már tényleg sírni támadt kedvem.

Elmúlt tizenegy óra, és nemsokára betoppan az a férfi, aki elől próbáltam kitérni az elmúlt napokban. Eddig sikerrel, de ezentúl nem lesz egyszerű, ha egy fedél alatt fogunk lakni. Már a gondolattól elkezdtek remegni a lábaim. Még szerencse, hogy ültem, mert ha állok, biztosan össze is csuklanak. Szívesen legurítottam volna valami bátorítót – lehetőség szerint minél magasabb százaléktartalommal –, de nem kockáztathattam meg. Mégiscsak én leszek felelős ezért az emberért, nem fogadhatom pityókásan a nap kellős közepén. Oh, édes istenem, mibe keveredtem én! Ennyit a következő három hetemről. Nem elég, hogy reggeltől estig robotolhatok a kertben, most még őt is pesztrálhatom.

És ekkor zseniális ötletem támadt.

Mert ha állandó felügyelet igényel, és védelmet persze, akkor nem lesz más választása, mint hogy velem jöjjön. Így máris leakaszthatok egy munkást magamnak, aki segít kiigazítani a szőlőt, illetve leszedni az érett gyümölcsöket és zöldségeket. Ördögi mosolyra görbült a szám. Most megkapja ez a jóember. Úgy kikészítem estére, hogy legközelebb kétszer is meggondolja, milyen vidéki túrát kíván magának.

Na és persze a szépen eltervezett programjaimat is vagy velem csinálja végig, vagy szobafogságra ítélem. Koslathat utánam a közértben, a jótékonysági vásáron, a zenés esten, vagy épp a strandon. A Penzance Kalózai című darabra, és egy Hitchcock-filmvetítésre is el akartam menni: a programfüzet alapján mindegyik nagyon szórakoztatónak ígérkezett. Augusztusban mindig ellátogattam a Hennessey tóhoz is. Gyönyörű látvány volt. A zöldellő növények, a kristálytiszta kék víz, és egy egész napos heverészés. Ezeket még miatta sem hagytam volna ki.

Ahogy ezt elgondoltam, lelkesen ugrottam fel az asztal mellől. Gyorsan megnéztem a hűtőszekrény tartalmát, hogy elég lesz-e az ebédnek meghagyott hús és krumpli három személynek, majd benéztem a kamrában található mélyhűtőbe is. Ugyan sorakozott némi hús a ládában, de nem akartam a szüleim által vásároltakat elhasználni, így elhatároztam, hogy bemegyek a kisváros egyetlen szupermarketjébe bevásárolni.

Bepattantam hát az autóba, és alig öt perccel később már a bolt ajtajánál voltam. A választék most is megnyugtató volt. Vettem pár kiló csirke- és pulykamellet, pulykanyakat és -szárnyat, sertéscombot, marhahúst, majd jól megpakolva hazafelé vettem az utamat. Hazaérve gyorsan megmostam őket, és porciókra szedve bepakoltam a hűtőládába, a többi közé. A blokkot pedig gondosan egy borítékba tettem, amire ráírtam hogy „Cassidy-ügy – költségek”. Majd szépen az újsággal együtt kitelepedtem a terasz árnyékos oldalára.

Persze nem tudtam a hírekre koncentrálni; állandóan a kapu felé tekingettem, hogy látok-e autót felbukkanni. Pár perccel később feladtam, és félretettem az újságot. Amint a kutyák észrevették, milyen tanácstalanul nézek magam elé, odajöttek, és kedves pofijukat a térdemre támasztották. Akaratlanul is elnevettem magam. Olyan kedves kutyusok voltak! Fajtájuk szerint beagle kutyák, középtermetűek, fehér alapon bohókás, világosabb és sötétebb barna foltokkal. Nagyon szerettem őket. Mivel eredetileg vadászatra használták ezt a fajtát, szüleim is nagy hasznukat vették őket a birtokon: tavasszal egy nyúl vagy őz sem kóstolgatta a friss szőlőhajtásokat a domboldalban.

Most elgondolkodva vakargattam a fülük tövét, ők pedig figyelmesen néztek. Amilyen értelmesek voltak, biztosan azt is látták, hogy valami nincs rendben. Gondoltam, hát beavatom őket is a tervbe.

– Kutyusok, vendég érkezik a házba. – Amint belekezdtem a mondanivalómba, rögtön hegyezték a fülüket. – Méghozzá egy híres ember. Persze ettől még idegesítő. De ne harapjátok meg, mert egyrészt úgy beperel, hogy a gatyám is rámegy, másrészt holnapra még Moszkvában a Kreml vécésnénije is tudni fog róla. Szóval viselkedjetek vele szépen. Csak szolid ugatást és farokcsóválást szeretnék látni. Világos? A többit majd én elintézem – tettem még hozzá, ismét felvillantva az ördögi vigyort.

Szegény kutyák továbbra is figyelmesen néztek, bár már lehet, hogy felvillant bennük, hogy kezdek megőrülni. Tovább vakargattam a fülük tövét, amit valóban lelkes farokcsóválással háláltak meg. Milyen könnyű boldoggá tenni a négylábúakat! Persze, a kutyákat. Mert ami a macskákat illeti, azok általában nem elégedtek meg ennyivel. Mintha ő is érezte volna hogy valami történni fog, vagy csak féltékeny lett, Bolyhos macskánk is előbukkant a ház mögül, és egy mozdulattal az ölembe ugrott. Értelmes kis pofijával kérdőn nézett rám, hogy mi ez az összejövetel, és őt miért hagytuk ki.

Itt kezdődött a baj, ugyanis most már három pofira csak kettő kezem maradt. Igyekeztem váltásban vakargatni az állatseregletet, de hol innen, hol onnan kaptam szemrehányó tekinteteket vagy nyöszörgést. Végül autóhang szakította félbe az idillt, aminek már majdnem örültem is, mivel kezdett zsibbadni kezem-lábam a kényelmetlen póztól és a heves vakargatástól. Ahogy ijedtemben felpattantam a kényelmes székből – elfeledve Bolyhos macskát az ölemben –, a hirtelen mozdulattal szegényt kilőttem, és földetérés után rosszalló tekintetekkel bombázott. Bocsánatkérő arckifejezéssel elhessegettem az állatokat, és beszaladtam a konyhába kezet mosni. Már épp a kezemet töröltem, amikor kopogást hallottam a bejárati ajtón. Kisiettem az előszobába. Két férfi állt az ajtó előtt.

– Hello – mondtam, miközben sarkig tártam az ajtót. – Jöjjenek be, mielőtt a kutyák túl izgatottá válnak. – Már most láttam, hogy a kezdeti megilletődöttség után a beagle-ök épp ismerkedni szerettek volna.

– Hello, Miss Jones. Hát újra találkozunk?

– Hello, Mr. Cassidy. George?

– Hello.

– Ugyan! Mondtam már, hogy szólítson Nicknek.

– Valóban mondta, Mr. Cassidy. De a jelen körülmények között maradok az előzőnél.

– Ahogy gondolja.

– Így gondolom – zártam le a vitát, miközben George kíváncsian tekintett ránk. A feje úgy járt kettőnk között, mintha pingpong meccset nézett volna. – Jól utaztak? – kérdeztem, miközben a nappali felé terelgettem őket.

– Nem volt semmi gond – válaszolta gyorsan George –, forgalom is alig. Ezért értünk ide ilyen gyorsan.

– Az remek – mondtam. – Foglaljanak helyet, hozok valami innivalót.

– Óh, én megyek is vissza, köszönöm. Csak átadom a fegyvert és a klienst – hárította el a figyelmességet George, már az ajtó felé nézelődve.

– Ugyan, George, nem marad egy üdítőre és egy ebédre?

– Nem, köszönöm. Biztosan mondta a főnök, hogy most mindenkire szükség van, szóval sietek is. A repülő visszafelé három után indul.

– Nos, persze, akkor jó utat visszafelé is – kísértem a bejárati ajtó felé.

– Köszönöm. Viszlát, Noree, Nick. – Nick a nappaliból intett neki.

– Viszlát – köszöntem el, és George már ki is menekült az ajtón.

Nagyot sóhajtottam. Ez sem jött össze. Azt hittem, még húzhatom egy kicsit az időt, és nem kell azonnal kettesben maradnom a színésszel. A fegyvert átmenetileg betettem a konyhaszekrény fiókjába. Este majd áthelyezem a szobámba – gondoltam.

Nagy nehezen megfordultam, hogy szembenézzek a sorsommal.

Amikor beléptem a nappaliba, a férfi már kényelmesen elhelyezkedve, kezét a kanapé háttámláján nyugtatva ült, és várakozón nézett rám.

– Valami üdítőt említett az előbb. Én szívesen elfogadom.

– Na jó. Akkor tisztázzunk egy-két dolgot.