Néhány méltató szó a könyvről

„Lynne McTaggart elmagyarázza nekünk, miként nyit utat a tudat ereje a magasabb szintű megvilágosodás felé.”

– Marianne Williamson, a Tears to Triumph (Könnyekkel a győzelemig. Budapest, 2020, Bioenergetic Kiadó) című New York Times bestseller szerzője

„Felejtsd el az önsegítő könyveket! Ahogy Lynne McTaggart ebben a kivételes könyvben meggyőzően bemutatja, valójában nem önsegítségre, hanem mások segítésére van szükséged ahhoz, hogy valódi átalakulást élj meg. Ha a gondolataidat önmagadról mások felé irányítod, olyan visszaható folyamatokat indítasz el, amelyek a saját életedet is gyógyítják.”

– Marci Shimoff, a Happy for No Reason (Ok nélkül boldognak lenni) című New York Times bestseller szerzője

„Lynne McTaggart egészen egyedülálló eredményt ért el az elme-test-lélek mozgalom terén: nem kell szúfi mesterré válnod, nem kell ajahuaszkát fogyasztanod, és hosszú évek fegyelmezett spirituális gyakorlata sem szükséges ahhoz, hogy megtapasztald a csodát. Elég hozzá egy kis csoport, amelyet közös szándék vezérel. Olvasd el ezt a könyvet, hozd létre a saját Nyolcak Ereje csoportodat, és engedd be a csodákat az életedbe.”

– Deepak Chopra, a Quantum Healing (Kvantumgyógyítás. Budapest, 2005, Édesvíz Kiadó) című New York Times bestseller szerzője

„Lynne McTaggart A Nyolcak Ereje című könyve igazi ajándék az emberiségnek. Tényleg képes megváltoztatni az életedet, méghozzá a legkülönlegesebb és legváratlanabb módon. A titkok titka a következő: az életed akkor alakul át, ha a csoportod többi tagját gyógyítod. A legtöbb vallásnak is ez a lényege, de McTaggart életre kelti és tudományosan is igazolja ezt az elvet.”

– John Gray, a Men Are from Mars, Women Are from Venus (A férfiak a Marsról, a nők a Vénuszról jöttek. Budapest, 2015, Trivium Kiadó) című New York Times bestseller szerzője

„Kötelező olvasmány mindazoknak, akik bizonyítékot szeretnének kapni arra, hogy az imának és a közös szándéknak mekkora ereje van. Lynne McTaggart letehetetlenül izgalmas írásban számol be arról, milyen nehezen értette meg azokat a csodás gyógyulásokat, amelyeket kisebb-nagyobb szándékküldő csoportokban tapasztalt. Minden egyházi gyülekezetnek, könyvklubnak és üzleti csapatnak szüksége van egy Nyolcak Ereje csoportra, hogy a gyógyítás és az átalakulás örvényét hozhassa létre.”

– John Assaraf, a Innercise (Elmetréning. Budapest, 2021, Bioenergetic Kiadó) című New York Times bestseller szerzője

„Mindannyiunkban ott rejlik az erő, hogy gondolatainkkal meggyógyítsuk a világot. Lynne McTaggart nemcsak leírja ezt az igazságot, hanem újra és újra be is bizonyítja azokkal a lebilincselő történetekkel, amelyekben emberek életét változtatták meg a Nyolcak Ereje csoportok.”

– Janet Bray Attwood, a The Passion Test (A szenvedélyteszt) című New York Times bestseller társszerzője

„A Nyolcak Ereje csoportok egyszerre jelentik a forradalmat és a lassú fejlődés következő lépését abban a megismerési folyamatban, amely megnyitja előttünk a kaput azon tudományos bizonyítékok felé, miszerint a csoportos szándék képes átalakítani és gyógyítani a fájdalmat és a szenvedést.”

– Jean Houston, PhD, a Meridian Egyetem kancellárja

„Ez egy olyan monumentális jelentőségű könyv, amely minden emberöltőben csupán egyszer születik, és amely képes felszabadítani az egymást és a világot meggyógyító erőket. Szívd magadba a könyv alapos és átlátható tudományos módszerét, megszámlálhatatlan felemelő történetét a gyógyulásról, és lélegzetelállítóan ragyogó vízióját. Aztán hozd létre a saját Nyolcak Ereje csoportodat.”

– James O’Dea, a Soul Awakening Practice (Lélekébresztő gyakorlatok) című könyv szerzője

„Ez a gyönyörűen megírt útmutató ráébreszt minket arra az erőre, amely mindannyiunkban ott van, és amellyel csodákat – gyógyulást, átalakulást és békét – tudunk teremteni mind a saját életünkben, mind a világban. Ha ebben az évszakban csak egyetlen könyvet veszel meg, ez legyen az, mert ez korunk egyik legfontosabb és legsürgetőbb üzenete.”

– Katherine Woodward Thomas, a Conscious Uncoupling (Boldogan élni külön-külön. Budapest, 2016, Athaeneum Kiadó) című New York Times bestsellerszerzője

„Lynne a szándékkal történő gyógyítás területén végzett kutatásai alátámasztják azt a régóta vallott nézetet, miszerint a szeretethez és a reményhez hasonló mentális minőségek valójában a leghatásosabb eszközök a betegségek elkerülésében; a csoportban keletkező gyógyító rezonancia visszahat, és gazdagítja a résztvevők életét. A Nyolcak Ereje jelentős mértékben járul hozzá ahhoz, hogy bolygónk meggyógyuljon.”

– Bruce H. Lipton, PhD, a The Biology of Belief (A hit biológiája) című bestseller szerzője

„Tökéletes kézikönyv ahhoz, hogy meggyógyítsd az életedet, önmagadat és másokat. Megtudsz belőle mindent, amit tudnod kell arról, hogyan férhetsz hozzá veleszületett képességeidhez – és hogy mások gyógyítása egyúttal önmagad gyógyítása is.”

– Joe Dispenza, a Becoming Supernatural (Válj természetfelettivé. Budapest, 2020, Bioenergetic Kiadó) című bestseller szerzője

„Lenyűgöző és meggyőző beszámoló az emberi szándék erejének tudományos kutatásáról. Azokhoz szól, akik válaszokat keresnek, akik szeretnék megérteni, hol a helyük ebben a végtelen univerzumban, és egy tudományos alapokon nyugvó otthont kínál mindazoknak, akik a lélek útját kutatják.”

– UnityWorldMinistries.org

Lynne McTaggart

A Nyolcak Ereje

Lynne McTaggart

A Nyolcak Ereje

Hogyan gyógyíthatja meg
egy kis csoport energiája a többi embert,
téged és az egész világot?

Budapest, 2026

A mű eredetileg The Power of Eight – Harnessing the Miraculous Energies of a Small Group to Heal Others, Your Life, and the World címmel az Atria Paperback kiadásában jelent meg az Egyesült Államokban, 2018-ban.

Az Atria Paperback a Simon & Schuster, Inc. kiadói csoport imprintje.

1230 Avenue of the Americas

New York, NY 10020

© Lynne McTaggart, 2017

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2025

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

ISBN 978-963-291-813-6

© Fordította: Kozma Gyula

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Felelős szerkesztő: Prudovits Edina

Borítóterv: Vancsura Olga

Minden jog fenntartva, beleértve a jogot e könyv vagy bármely részletének bármilyen formában történő sokszorosítására.

Caitlinnek és Kyle-nak, valamint Stella emlékének, akinek nem kellett látnia ahhoz, hogy higgyen

A csodák valójában ugyanannak a nagy történetnek a kis betűvel írt másai, amely a világ egészébe is bele van róva, csakhogy betűi túl nagyok ahhoz, hogy mindenki lássa őket.

– C.S. Lewis, God in the Dock (Isten a dokkban)

Tartalom

Előszó >

I. rész: Hogyan magyarázzunk meg egy csodát? >

1. fejezet: A lehetőségek végtelen tere >

2. fejezet: Az első globális kísérletek >

3. fejezet: Virtuális összefonódás >

4. fejezet: Mentális betolakodók >

5. fejezet: A tizenkettő ereje >

6. fejezet: A béke-szándékkísérlet >

7. fejezet: Háború élesben >

8. fejezet: A szent pillanat >

9. fejezet: Misztikus elmék >

10. fejezet: A szándékkísérlettől az ölelésig >

11. fejezet: Csoportrevízió >

12. fejezet: Szentelt víz >

13. fejezet: Lyukas vödrök >

14. fejezet: A béke ikertornyai >

15. fejezet: Gyógyuló sebek >

16. Fejezet: A tükörhatás >

17. fejezet: A szeretet óceánja >

18. fejezet: Adni és kapni >

19. fejezet: Gondolj másokra is! >

20. fejezet: Egyévnyi szándék >

21. fejezet: A Nyolcak Ereje kutatás >

II. rész: Hozd létre a saját Nyolcak Ereje csoportodat! >

22. fejezet: A Nyolcak összegyűjtése >

Utószó >

Vegyél részt Lynne McTaggart sorsfordító eseményein! >

Köszönetnyilvánítás >

A szerzőről >

A szerző további munkái >

Név- és tárgymutató >

Jegyzetek >

Bibliográfia >

Előszó

Évekig nem voltam hajlandó megírni ezt a könyvet, mert egy pillanatra sem hittem el, amit a saját szememmel láttam a workshopjaimon. Nem tudtam, mit kezdjek a csodákkal.

Amikor „csodákról” és „gyógyulásokról” beszélek, nem átvitt értelemben gondolom. Valódi csodák történtek, akár a csodálatos kenyér- és halszaporítás a Bibliában – egészen különös helyzetek, amikor emberek azonnal meggyógyultak különféle testi problémáikból, miután egy kis csoportba kerültek, ahol közösen gyógyító gondolatokat küldtünk feléjük. Olyan csodák ezek, amelyek teljesen szembemennek mindazzal, amit a világról tanultunk és a „valóságról” gondolunk.

Az egész egy spontán ötlettel indult 2008-ban, egy workshopon. Kíváncsi voltam, mi történne, ha egy nyolcfős csoport megpróbálna valakit meggyógyítani a saját tagjai közül, pusztán a közös gondolat erejével. „A nyolcak ereje” nevet adtam ennek a kis kísérletnek, de akár „A nyolcmillió ereje” is lehetett volna, ugyanis kiderült, hogy olyan erő rejlik bennük, amely teljesen felforgatta mindazt, amit addig az emberi létezésről hittem.

Íróként mindig is vonzottak az élet nagy rejtélyei és a nehezen megválaszolható kérdések – a tudat mibenléte, a megérzések világa, a halál utáni lét lehetősége –, különösen azok a tapasztalatok, amelyek nem illenek bele a megszokott világképünkbe. Szeretek rábukkanni, ahogy William James pszichológus fogalmazott, arra az egyetlen fehér varjúra, ami bebizonyítja, hogy nem minden varjú fekete.

Bár sokszor belekóstoltam szokatlan dolgokba, legbelül még mindig keményvonalas újságíró vagyok. Ezt a tényfeltáró újságírásban szerzett korai tapasztalataimnak köszönhetem. Mindig arra törekszem, hogy szilárd bizonyítékokra építsem fel az állításaimat. Nem vonzanak a misztikus utalások, az aurákról szóló ködös elképzelések, és végképp nem dobálózom pongyolán olyan szavakkal, mint „kvantum” vagy „energia”. Mit sem gyűlölök jobban, mint az alaptalan „hókuszpókuszt”, ez ugyanis teljesen lejáratja mindazt, amivel foglalkozom.

Nem vagyok ateista, de még csak agnosztikus sem. Van egy mélyen spirituális oldalam, amely meg van győződve arról, hogy az ember több, mint vegyületek és elektromos jelek halmaza. De azért húzódom meg a materiális és az immateriális közötti Maginot-vonal közelében, mert a hitem alapját haranggörbék és kettős vaktesztek adják.

Az én viszonylag hagyományos valóságképem először akkor ingott meg, amikor a The Field: The Quest for the Secret Force of the Universe (Az energiamező – Az univerzum rejtett erőinek kutatása. Budapest, 2008, Agykontroll Kft.) című könyvemhez kezdtem anyagot gyűjteni. Eredetileg azért fogtam bele, hogy tudományos magyarázatot találjak arra, miért működik a homeopátia és a spirituális gyógyítás, de a kutatásaim hamarosan teljesen új, szokatlan területekre vezettek: egy olyan tudományos forradalomhoz, amely alapjaiban kérdőjelezi meg a világegyetemről és működéséről vallott legfontosabb meggyőződéseinket.

A kutatás során megismert úttörő kutatók – mindannyian rangos intézmények kiváló szakemberei – döbbenetes felfedezéseket tettek a szubatomi világban. Olyan eredményekről számoltak be, amelyek szinte felborították a biokémia és a fizika addigi törvényeit. Olyan bizonyítékokat találtak, amelyek arra utalnak, hogy a teljes valóságot összekapcsolja a nullponti mező, egy ún. primordiális kvantumenergetikai mező, amely egyben egy hatalmas energiacsere-hálózat is. Néhány radikális gondolkodású biológus kutatásai azt sugallják, hogy a test elsődleges kommunikációs rendszere nem a kémiai reakciókra épül, hanem kvantumfrekvenciákra és szubatomi töltésekre. Kísérleteik azt mutatták, hogy az emberi tudat a tér és az idő hagyományos korlátain túl is képes információhoz jutni. Rengeteg vizsgálat bizonyította, hogy a gondolataink nem feltétlenül maradnak a fejünkben, hanem képesek átlépni más emberekbe, tárgyakba, sőt, akár hatással is lehetnek rájuk. Mindegyikük egy-egy apró darabkáját találta meg annak, ami végül egy új tudománnyá, a világ teljesen új szemléletévé állt össze.

Az energiamező megírása után egyre jobban magával ragadott ez az új, különös valóságkép. Rendkívüli módon izgatott a felfedezéseknek az a következménye, hogy a gondolatok konkrét valamik, amelyek képesek megváltoztatni az anyagot.

Ez a feltevés nem hagyott nyugodni. Sorra jelentek meg sikerkönyvek a vonzás törvényéről és a szándék erejéről, vagyis arról az elméletről, miszerint az ember pusztán koncentrált gondolkodással képes megteremteni, amire vágyik. Én azonban mindvégig kételkedve álltam ehhez, mert rengeteg kínos kérdés merült fel bennem. Vajon valóban létezik ez az erő, és ha igen, mennyire általános érvényű? Mire lehet használni? Rákot is lehet vele gyógyítani vagy csak egy kvantumrészecskét arrébb lökni? És ami számomra a legfontosabb: mi történik, ha sokan egyszerre gondolnak ugyanarra? Ez felerősíti a hatást?

Az energiamező megírásához végzett kutatásaim alapján világossá vált, hogy az elme valamiképpen szorosan összekapcsolódik az anyaggal, sőt, képes is befolyásolni azt. Ezt a tényt azonban, amely mély kérdéseket vet fel a tudat természetéről, a népszerű könyvek leegyszerűsítették arra a triviális állításra, hogy az ember képes meggazdagodni úgy, hogy pusztán gondol rá.

Én azonban valami többet akartam nyújtani annál, mint hogy „varázsolj magadnak egy új kocsit vagy gyémántgyűrűt”, többet annál, hogy „szerezz még több cuccot”. Sokkal merészebb cél lebegett a szemem előtt. Ez az új tudomány mindent megkérdőjelezett, amit eddig az emberi képességeinkről hittünk, én pedig a végső határokat kezdtem feszegetni. Ha valóban rendelkezünk ezzel a rendkívüli lehetőséggel, az azt jelenti, hogy másképp kellene élnünk és cselekednünk, egy radikálisan új önkép alapján, egy nagyobb egész részeiként. Azt akartam megtudni, elég erős-e ez a képesség ahhoz, hogy gyógyítson, és nemcsak egyéneket, hanem akár az egész világot. Egyfajta huszonegyedik századi hitetlen Tamásként tulajdonképpen az érdekelt, hogyan tudnám kifürkészni a varázslat titkát.

A következő könyvem, a The Intention Experiment (A szándékkísérlet), pontosan ezt a célt szolgálta: összegyűjteni az összes hiteles tudományos kutatást az elme anyagra gyakorolt hatásáról. Bizonyos szempontból azonban még ennél is többről volt szó. Korábban a csoportos szándék erejét alig-alig vizsgálták, én pedig ezt a hiányt akartam pótolni úgy, hogy az olvasóimat bevonom egy folyamatos tudományos kísérletbe, ahol ők alkotják azt a csoportot, amely a szándékot megfogalmazza. A könyv 2007-es megjelenése után összeállítottam egy konzorciumot olyan fizikusokból, biológusokból, pszichológusokból, statisztikusokból és idegtudósokból, akik mind nagy tapasztalattal rendelkeztek a tudatkutatás területén. Időről időre felkértem vagy az internetes közönségemet, vagy ha előadást tartottam, akkor az azon részt vevőket, hogy küldjenek egy konkrét, pontosan meghatározott gondolatot egy laboratóriumban lévő célpontnak, amelyet valamelyik tudós kollégám állított be. Ők aztán szigorú módszerekkel mérték, történt-e bármilyen változás a gondolataink hatására.

Ez a projekt végül a világ legnagyobb globális laboratóriumává nőtte ki magát, több százezer nemzetközi olvasóm vett benne részt több mint száz országból. Az első olyan kontrollált kísérletek közül, amelyek a tömegesen megfogalmazott szándék fizikai világra gyakorolt hatását vizsgálták, többet közösen végeztünk el. Bár voltak egészen egyszerű kísérletek is, még a legegyszerűbbeket is szigorú tudományos feltételek mellett hajtottuk végre, ügyelve arra, hogy aprólékosan betartsuk a protokollt. Egy kivételével az összes kísérlet kontrollcsoporttal, „vakon” zajlott, vagyis a tudósok nem tudták, mi a szándékunk célpontja, egészen addig, amíg a kísérlet be nem fejeződött, és az eredményeket ki nem értékelték.

Egyáltalán nem voltam meggyőződve arról, hogy pozitív eredményeket kapunk, de úgy voltam vele: megpróbálom. A The Intention Experiment című könyvben nem győztem hangsúlyozni, hogy a kísérletek konkrét kimenetelénél valójában sokkal fontosabb az a nyitottság, hogy hajlandók legyünk megvizsgálni a kérdést. Aztán megjelent a könyv, két hónappal később elindítottuk az első kísérletet, én pedig vettem egy nagy levegőt.

Kiderült, hogy a kísérletek jól sikerültek. Sőt, olyannyira jól, hogy az eddig elvégzett harminc kísérletből huszonhatnál mérhető, többnyire jelentős változás mutatkozott. A négy negatív eredmény közül háromnál egyszerűen technikai problémák merültek fel. Hogy érzékeltessük: a gyógyszeripar által gyártott készítmények közül alig akad olyan, amelyik ilyen arányú pozitív hatást tud felmutatni.

Egy évvel azután, hogy elindítottam a több ezer résztvevő bevonásával végzett globális kísérleteket, úgy döntöttem, megpróbálom az egész folyamatot „lekicsinyíteni” a workshopjaim méretéhez: létrehoztam a Nyolcak Ereje csoportokat, és arra kértem őket, hogy küldjenek gyógyító szándékot. Részemről ez csak egy újabb, kötetlenebb kísérlet volt, éppoly vakmerő, mint az előzőek – egészen addig, amíg ez is működni nem kezdett, mégpedig olyannyira, hogy az messze túlszárnyalta minden elképzelésemet: a résztvevők azonnali, szinte csodával határos gyógyulásokról számoltak be, akár régóta fennálló betegségekkel kapcsolatban is.

A The Intention Experiment felizgatta a közönség fantáziáját. Olyannyira, hogy Dan Brown, a világhírű író még a The Lost Symbol (Az elveszett jelkép. Budapest, Gabo, 2009) című könyvében is megemlített engem és a munkámat. De a kísérletek eredménye még nem minden. Sőt, valójában nem is ez a legfontosabb.

Most már látom, hogy amikor ezeket a kísérleteket és a Nyolcak Ereje csoportokat vezettem, legtöbbször rossz kérdéseket tettem fel.

A leglényegesebb kérdések sokkal inkább a folyamatról szólnak, és arról, hogy mindez mit árul el a tudat természetéről, az emberi képességeink rendkívüliségéről és a kollektív erőről.

Mert bár a csoportok és a kísérletek eredményei valóban lenyűgözőek voltak, eltörpültek amellett, ami a résztvevőkkel történt. A csoportos szándék legnagyobb hatása – amelyet szinte minden népszerű könyv figyelmen kívül hagyott – magukra a szándékküldőkre fejtődött ki.

Egy idő után kezdtem felismerni, hogy maga a csoportos szándék élménye az, ami óriási változásokat eredményez az emberekben: átalakítja az egyéni tudatot, megszünteti az elkülönülés és az individualitás érzését, és a csoport tagjait egy olyan állapotba juttatja, amelyet csak eksztatikus egységnek lehet nevezni. Minden egyes kísérlet során, akár kicsi volt a csoport, akár nagy, akár globális kísérletről volt szó, akár Nyolcak Ereje csoportról, ugyanazt a dinamikát figyeltem meg. Egy olyan dinamikát, amely annyira hatalmas, hogy képes egyéni csodákat véghez vinni. Több száz, sőt talán több ezer ilyen azonnali „csodát” jegyeztem fel a résztvevők életében. Súlyos, régóta fennálló egészségügyi problémák oldódtak meg. Megszakadt kapcsolatok álltak helyre. Sokan új életcélt találtak, vagy otthagyták a mindennapi munkájukat egy izgalmasabb karrierért, amelyben jobban ki tudtak teljesedni. Néhányan pedig szó szerint a szemem előtt változtak meg. És mindehhez nem kellett se sámán, se guru, se bonyolult gyógyító folyamat, sőt semmilyen előzetes tapasztalat. Az egész mögött egyetlen dolog állt: hogy ezek az emberek összegyűltek egy csoportba.

Mi a csudát tettem velük? Először el sem tudtam hinni. Évekig azt gondoltam, hogy amit látok, csak a képzeletem játéka, egyfajta paradox hatás, amelyet én nagyítok fel. Folyton azt mondogattam a férjemnek, hogy több történetre van szükségem, több kísérletre, több kézzelfogható bizonyítékra. Aztán megijedtem attól, amit tapasztaltam, és elkezdtem keresni valamilyen történelmi vagy tudományos előzményt.

Végül rádöbbentem, hogy ezek a kísérletek a lehető legkézzelfoghatóbb formában juttattak hozzá ahhoz a közvetlen tapasztalathoz, amelyet mindaddig csak elméletben értettem meg: hogy az a történet, amit magunknak mesélünk arról, hogyan működik az elménk, alapvetően téves. Bár Az energiamező című könyvemben már írtam a tudatról és a látható világra gyakorolt hatásairól, amit most láttam, az messze túlmutatott még a legmerészebb elképzeléseken is. Minden egyes kísérlet, minden Nyolcak Ereje csoport újra meg újra bebizonyította, hogy a gondolataink nincsenek bezárva a koponyánkba. Eljutnak más emberekhez, sőt akár több ezer kilométerre lévő tárgyakhoz is, és képesek megváltoztatni azokat. A gondolatok nem csupán dolgok, nem is csak olyan dolgok, amelyek hatással vannak más dolgokra; úgy tűnt, a gondolatoknak megvan az ereje, hogy helyrehozzák mindazt, ami az ember életében elromlott.

Ez a könyv arra tesz kísérletet, hogy értelmet adjak mindannak a sok „csodának”, ami ezeknek a kísérleteknek a során történt – hogy rájöjjek, valójában mit tettem a résztvevőkkel –, mindezt a tudomány tágabb kontextusában, valamint az ezoterikus és vallási hagyományok történeti gyakorlatával összefüggésben. Egy véletlen története, egy emberi vállalkozásé, amelybe szinte véletlenül botlottam bele, és amelynek, úgy tűnik, mély gyökerei egészen az őskeresztény egyházig nyúlnak. Ez a könyv, A Nyolcak Ereje rólam is szól. Arról, hogy mi történik valakivel akkor, amikor a játékszabályok, amelyek szerint addig élt, hirtelen nem érvényesek többé.

Bár a csoportos szándékkísérletek eredményei figyelemre méltóak, de nem ez ennek a történetnek a lényege. Ez a történet arról szól, hogy benned is ott rejlik az a rendkívüli erő, amely képes meggyógyítani az életedet, és ez az erő abban a pillanatban fel is szabadul, amikor végre már nem csak önmagadra gondolsz.

I. rész
Hogyan magyarázzunk meg egy csodát?

1. fejezet
A lehetőségek végtelen tere

Közösségi

2008 áprilisának egyik délutánján a számítógép előtt ültem a férjemmel, Bryannel, és azon törtük a fejünket, hogyan lehetne a nagy szándékkísérlet méretét úgy csökkenteni, hogy alkalmas legyen azokra a workshopokra, amelyeket a következő nyárra terveztünk az Egyesült Államokban és Londonban.

Egy év telt el azóta, hogy elindítottam a globális szándékkísérlet-sorozatot, amelyben arra kértem az olvasókat, hogy a világ bármelyik részéről küldjenek szándékot egy gondosan ellenőrzött célpontra, amelyet egy velünk együttműködő tudós laboratóriumában állítottunk fel. Addigra négy kísérletet végeztünk el, amelyek során a szándékok egyszerű célpontokra irányultak, például magokra és növényekre, és meglepően biztató eredményeket jegyeztünk fel.

Most azon gondolkodtam, hogyan lehetne ezeket a hatásokat leszűkíteni egy személyesebb szintre, valami olyasmire, ami jól illeszkedik egy hétvégi workshophoz. Igen ám, de akkor még csak egy pár workshopon voltam túl, és csupán azt tudtam biztosan, mit nem akarok: nem akartam úgy tenni, mintha képes lennék segíteni bárkinek csodát tenni, ahogy sok hasonló, szándékról szóló workshop reklámozta magát. Emellett foglalkoztatott egy, a workshop helyzetéből adódó logikus korlát is: az a hatás, amelyet a gondolat kifejt valaki életére, talán csak hetek, hónapok vagy akár évek múlva válik érzékelhetővé. Hogyan tudnánk demonstrálni bármiféle jelentős átalakulást péntek és vasárnap délután között?

Elkezdtem beírni a gondolatainkat egy PowerPoint-diára.

Begépeltem, hogy „fókuszált”. Addigra már számos olyan szereplővel vettem fel interjút, akik a szándék mesterei voltak – buddhista szerzetesek, csikungmesterek, gyógyítók –, és mindannyian arról számoltak be, hogy ilyenkor rendkívül energikus és összpontosított tudatállapotba kerülnek.

– „Koncentrált” – mondta Bryan. Talán a közös szándék fokozza ezt az erőt. Legalábbis úgy tűnt.

Fókuszált

Koncentrált

Az összes globális szándékkísérlet, amelyet lefolytattam, arra irányult, hogy valami meggyógyuljon ezen a bolygón, így logikusnak tűnt, hogy a hétvégi workshopokon is maradjunk a gyógyításnál. Úgy döntöttünk, a workshop célja az lesz, hogy segítsen meggyógyítani valamit a résztvevők életében.

Ezután azt írtam, hogy „közösségi”.

Egy kis csoport.

– Próbáljuk meg azt, hogy kisebb, mondjuk, nyolcfős csoportokba osztjuk be őket, nekik pedig közösen gyógyító szándékot kell küldeniük valamelyik csoporttagnak, akinek egészségügyi problémája van – mondtam Bryannek. Így talán majd kiderül, hogy egy szűk csoportnak is akkora-e a szándék-lóereje, mint a nagyobb csoportoknak. Hol a fordulópont a létszám tekintetében? Szükségünk van kritikus tömegre, mint a nagyobb kísérleteknél, vagy elegendő lesz egy nyolcfős csapat? Nem emlékszünk pontosan, melyikünk találta ki – valószínűleg Bryan volt az, mert ő ebben a mester – de végül a „Nyolcak Ereje” nevet adtuk ezeknek a csoportoknak, és mire május 17-én Chicagóba értünk, már készen állt a terv.

A kis csoportok ötlete akkor kezdett foglalkoztatni, amikor megtudtam, mi történt Don Berryvel. Don az Egyesült Államok hadseregének veteránja volt, Tullahomából, Tennessee államból. 2007 márciusában írt az szándékkísérlet-weboldalam fórumára, és felajánlotta, hogy legyen ő az első emberi célpontunk a szándékkísérletben. 1981-ben Behtyerev-kórt diagnosztizáltak nála. A gerince teljesen összecsontosodott, így képtelen volt oldalra fordulni. Még a bordái is merevnek tűntek, és a betegsége miatt a mellkasa húsz éve meg sem mozdult. Az évek során mindkét csípőjét protézisre cserélték, és állandó fájdalomban élt. Számos röntgenfelvétellel és egyéb orvosi lelettel tudta igazolni a betegségét, így teljes kórtörténet állt rendelkezésünkre, amely alapján mérni tudtuk a változásokat.

Don a blogjában arra kérte az online közösségem tagjait, hogy küldjenek neki heti két alkalommal gyógyító szándékot, ő pedig elkezdett naplót vezetni az állapotáról. „Amíg tartott, valóban kezdtem jobban érezni magam – írta nekem. – Bár nem gyógyultam meg varázsütésre, de jobban voltam, és kevesebb fájdalmat éreztem.”

Nyolc hónappal később újra írt. Amikor elment a szokásos féléves kontrollvizsgálatra a reumatológusához, életében először azt tudta mondani az orvos kérdésére, hogy abszolút fantasztikusan érzi magát, és csak alkalmanként jelentkezik nála fájdalom. „Még mindig össze vagyok csontosodva, de úgy érzem, mintha hajlékonyabb lennék, és a fájdalomskálán is jóval lejjebb kerültem – mondta Don az orvosnak. – Jobban érzem magam, mint valaha.”

Az orvos ezután elővette a sztetoszkópját, hogy meghallgassa Don szívét, és arra kérte, vegyen egy mély levegőt. Amikor Don kifújta a levegőt, az orvos pedig figyelmesen hallgatta a mellkasát, hirtelen felnézett rá hitetlenkedő arccal, és azt mondta:

– Megmozdult a mellkasa!

Az orvos szó szerint tátott szájjal ült.

– Mozog a mellkasom! – írta nekem Don – Újra normális embernek érzem magam! Bár nem estem át spontán gyógyuláson, de a szándékkísérlet elindította bennem a változást, hogy sokkal jobban érezzem magam, és arra is ráébresztett, hogy a gondolataim hatással vannak az egészségemre, sőt a körülöttem lévő világra is.

Azt gondoltam, hogy a chicagói workshopunkon is valami ehhez hasonlót fogunk tapasztalni: apró fizikai javulást, amit inkább placebohatás idéz elő, egy jó érzést kiváltó gyakorlatot, szóval valami olyasmit, mint egy masszázs vagy arcpakolás.

Amikor azt mondom, hogy Chicagóban voltunk, az nem teljesen igaz: valójában Schaumburgban, Illinois államban, Cook megye egyik mintafalujában, az ún. Aranyfolyosón (Golden Corridor), amely az Interstate 90-es autópálya mentén sorakozó hatalmas bevásárlóközpontok, ipari parkok, Fortune 500 vállalatok és Hooters- meg Benihana-éttermek révén szerzett óriási profit után kapta a nevét. A Motorola itt alakította ki vállalati központját; a Woodfield Mall – amely egy kőhajításnyira volt a szállodánktól – az Egyesült Államok tizenegyedik legnagyobb bevásárlóközpontja volt. Lehettünk volna bárhol Amerikában, a hatalmas szállodakomplexumok bármelyikében, amelyek autópályák mellett sorakoznak. A Renaissance Schaumburg Convention Center Hotelt elsősorban a fekvése miatt választották a konferencia szervezői (mindössze 20 km-re van az O’Hare repülőtértől). Miután a helyi elit felismerte, hogy jóval nagyobb gazdasági lehetőségek rejlenek abban, ha a csendes szántóföldeket előkelő külvárosi negyedekké alakítják át, megvásároltak még 45 hektárt, amelyet az I-90-es és a 61-es út közötti autópálya-komplexum közé ékelődött területen alakítottak át, és ott építették fel azt az elegáns szállodát, ahol mi most megszálltunk.

A konferencia előtti este a barlangszerű átriumban ültünk egy elektromos kandalló körül, miközben a kis vízesést néztük, amelyet a szállodát elválasztó hatalmas tó szegélyezett, és amelyet nyolcas alakban ölelt körbe a fizetős autópálya. Túl korainak éreztem még a felfedezéseimet ahhoz, hogy levezényeljem ezt a workshopot, és aggódtam, mi fog történni másnap. Álljunk kis körbe? Fogják meg a résztvevők egymás kezét? A gyógyítandó személy a kör közepén álljon, vagy legyen ő is a kör része? Mennyi ideig kell fenntartani a gyógyító szándékot? És tényleg pontosan nyolc ember alkosson egy kört, ne mondjuk, hét vagy kilenc?

Globális internetes kísérleteink során mindig nagyon ügyeltünk arra, hogy ne kísérletezzünk ismeretleneken, csak azokon az informális kis csoportokon, amelyek a weboldalam közösségi felületén alakultak ki, és olyan embereknek küldtek gyógyító szándékot, mint például Don Berry. Nem tudtuk ugyanis, hogy az, ha egyszerre több ezren összpontosítják a gondolataikat ugyanarra a személyre, pozitív hatást vált-e ki, vagy éppen az ellenkezőjét. Most először álltunk olyan helyzet előtt, hogy biztonsági háló, vakteszt és tudományos módszerek nélkül vágunk bele. Mi van, ha valakinek ártunk vele? Egyvalami biztosnak tűnt számomra, bár ez is inkább csak megérzés volt: a csoportokat körbe kell ültetni. Holnap, mondtuk magunknak, megtudjuk, hogy helyes volt-e ez az intuíció.

Szombaton tehát a százfős közönséget kisebb, körülbelül nyolcfős csoportokra osztottuk, ügyelve arra, hogy a legtöbben teljesen idegenek legyenek egymás számára. Minden csoportban megkértünk valakit, akinek volt valamilyen fizikai vagy érzelmi problémája, hogy ajánlja fel magát, és rá irányuljon a csoport közös szándéka. A résztvevők először elmondták a többieknek a problémájukat, ezután a csoport kört formált, megfogták egymás kezét, és tíz percen keresztül közösen gyógyító gondolatokat küldtek ennek a személynek. Azért tíz percig, mert a nagy mintás kísérleteinkben is így csináltuk, ugyanis azt gondoltuk, ez a maximum, ameddig képzetlen emberek képesek fókuszban tartani egy gondolatot.

Bevezettem a közönséget abba a feltöltődési technikába, amelyet én dolgoztam ki és publikáltam a The Intention Experiment című könyvemben, miután összegyűjtöttem és kivonatoltam a szándék „mestereinek” – gyógyítóknak, csikungmestereknek és buddhista szerzeteseknek – a legelterjedtebb gyakorlatait, és ezeket ötvöztem azokkal a tényezőkkel, amelyek a legjobban működtek az elme és anyag kapcsolatát vizsgáló laboratóriumi kísérletekben. Ez a technika egy rövid légzőgyakorlattal kezdődött, majd vizualizációval és egy együttérzést fejlesztő gyakorlattal folytatódott, hogy a résztvevők fókuszált, energikus és szívközpontú állapotba kerüljenek.[1] Elmagyaráztam nekik azt is, hogyan fogalmazzanak meg egy teljesen konkrét szándékot, mivel a laboratóriumi vizsgálatok során úgy tűnt, hogy a konkrét megfogalmazás hozza a legjobb eredményt. A csoport minden tagja fogja meg egymás kezét egy körben, vagy helyezze a szándék tárgyát – azt a személyt, akinek a gyógyító energiát küldik – a kör közepére, miközben a többiek úgy érnek hozzá, ahogyan a kerék küllői a kerékagyhoz. Fogalmam sem volt, melyik elrendezés a legjobb, de úgy tűnt, fontos fenntartani a folytonos fizikai kapcsolatot a csoport tagjai között.

– Ez is egyfajta kísérlet – mondtam mindenkinek, mielőtt elkezdtük, bár azt nem árultam el, hogy teljesen új területre lépünk, és alapvetően menet közben találom ki az utat. – Bármilyen eredményt is tapasztalunk, elfogadható. Bekapcsoltuk azt a zenét, amit a nagy kísérleteknél is használtunk, és figyeltük, ahogy az egyes csoporttagok mélyen és harmonikusan egymáshoz kapcsolódnak. Este aztán, mielőtt elmentek volna, megkértük azokat, akik a gyógyító szándék célpontjai voltak, hogy készüljenek fel arra, hogy másnap beszámoljanak az élményeikről, valamint aktuális mentális, érzelmi és fizikai állapotukról.

– Ne találjatok ki semmit! Csak azt mondjátok, ami tényleg megtörtént – figyelmeztettem őket.

Vasárnap reggel megkértem azokat, akik az előző napon a szándék célpontjai voltak, hogy jöjjenek előre, és mondják el, hogyan érzik magukat. Körülbelül tíz ember sorakozott fel. Egymás után megkapták a mikrofont, hogy beszámolhassanak az élményeikről.

Az egyik nő, aki évek óta álmatlanságtól és éjszakai izzadástól szenvedett, arról számolt be, hogy hosszú ideje ez volt élete első jó éjszakája. Egy másik asszony, akinek elviselhetetlenül fájt a lába, azt mondta, hogy a szándék küldése alatt fokozódott a fájdalma, de utána olyan nagyot enyhült, amire kilenc éve nem volt példa. Egy résztvevő, aki krónikus migréntől szenvedett, azt mondta, fájdalom nélkül ébredt. Egy másik résztvevőnek, akinek súlyos gyomorfájdalma és irritábilis bél szindrómája volt, teljesen elmúltak a tünetei. Egy depresszióban szenvedő nő úgy érezte, mintha valami nagy súlytól szabadult volna meg. Körülbelül egy órán át hallgattuk ezeket a történeteket.

Annyira le voltam döbbenve, hogy rá se mertem nézni Bryanre. Olyan volt, mintha a bénák hirtelen járni kezdtek volna. Bármennyire is szkeptikus vagyok a „spiri” csodákkal szemben, most a szemem előtt történt meg a legnagyobb csoda. Reméltem, hogy mindez nem csupán a sugalmazás hatása. Ahogy azonban telt az idő, egyre inkább úgy tűnt, hogy a csoportok szándékai egyre mélyebb hatást fejtenek ki.

Miután hazatértünk, sokáig nem tudtam hová tenni az egészet. Elvetettem azt a lehetőséget, hogy valami azonnali, csodás gyógyulás történt volna. Talán valamiféle elvárás-hatás lépett életbe: a résztvevő egyszerűen „engedélyt adott magának” arra, hogy mozgósítsa saját öngyógyító erőit.

De aztán a következő év során, bárhol is jártunk a világban, és bármekkora létszámú workshopot tartottunk, valahányszor nyolcfős kis csoportokat alkottunk, elláttuk őket némi útmutatással, és megkértük őket, hogy küldjenek szándékot valamelyik csoporttag felé, mindig ugyanaz történt: újra és újra hihetetlen testi-lelki gyógyulásoknak lehettünk szemtanúi. Sorra jöttek a történetek.

Marekjén annyira elhatalmasodott a szklerózis multiplex, hogy már csak segédeszközökkel tudott járni. Másnap reggel, a szándékküldés után, mankó nélkül érkezett a workshopra.

Marcia egyik szemén szürkehályog nehezítette a látást. A csoportos gyógyító szándék másnapján azt állította, hogy látása szinte teljesen visszatért az érintett szemében.

Aztán ott volt Heddy a hollandiai Maarssenből, akinek ízületi gyulladás kínozta a térdét.

– Nem tudtam 90 foknál jobban behajlítani a térdem. Folyton fájt, a lépcsőzés különösen nehezemre esett. Mindig óvatosan, egyesével kellett vennem a lépcsőfokokat, mikor lefelé mentem – mesélte. A Nyolcak Ereje csoportja a kör közepére ültette őt, mindenki közel húzta hozzá a székét, és ketten közülük rátették a kezüket a térdére.

– Először semmit nem éreztem. Aztán elkezdett melegedni a térdem, majd a lábam remegni kezdett. A többiek velem együtt remegtek. Éreztem, ahogy a fájdalom lassan elmúlik. Pár perccel később már egyáltalán nem fájt.

Aznap este Heddy könnyedén járkált a lépcsőn fel-le, és elment a szállodai szaunába is. A fájdalom másnap reggelre sem tért vissza.

– Felkeltem az ágyból, kimentem zuhanyozni, és el is felejtettem, hogy tipegnem kellene. Egyszerűen csak lesétáltam a lépcsőn.

Ott volt Laura édesanyja Denverből, aki gerincferdülésben szenvedett. Miután ő lett a szándék célpontja, azt mondta, elmúlt a fájdalma. Néhány hónappal később Laura írt nekem, hogy az édesanyja gerince annyira kiegyenesedett, hogy még a visszapillantó tükrét is át kellett állítania a kocsijában.

És ott volt Paul Miamiból, akinek olyan súlyos íngyulladása volt a bal kezében, hogy állandóan merevítőt kellett viselnie – egészen addig, amíg a Nyolcak Ereje csoport szándékának középpontjába nem került. Másnap már a közönség előtt állt, és teljesen szabadon mozgatta a kezét.

Diane-nek a gerincferdülés miatt annyira fájt a csípője, hogy abba kellett hagynia az edzést, és az elmúlt év során kb. 2,5 cm-rel alacsonyabb lett. A csoportfoglalkozás alatt intenzív hőt és gyors rángásokat érzett a hátában. Másnap úgy nyilatkozott:

– Mintha új csípőt kaptam volna.

És ott volt Gloria is, aki úgy érezte, mintha a szándékadás során két oldalról nyújtanák a törzsét, utána viszont teljesen eltűnt a derékfájása.

A madridi Daniel egy ritka betegséggel küzdött, ami megakadályozta szervezetét a D-vitamin megfelelő feldolgozásában. A gerince emiatt súlyosan előrehajolt, és a légzés is nehezére esett. A szándékadás alatt fájdalmat érzett a hátában, melegséget a csípőjében és hideget a végtagjaiban. Felerősödött a fájdalma, mintha a háta nyúlna, növekedne, és egy pillanatig úgy érezte, mindjárt eltörik. A szándék után Daniel azt mondta, évek óta először tudott újra normálisan lélegezni, és a testtartása is észrevehetően kiegyenesedett.

Több száz vagy akár több ezer hasonló esetet tudnék felsorolni. Én minden egyes alkalommal ott álltam, és végignéztem, ahogy ezek a változások lejátszódnak előttem. Csodálatosan kellett volna éreznem magam a rendkívüli átalakulások miatt, de akkoriban inkább teherként éltem meg őket. Azt hittem, alá fogják ásni a hitelemet az életem azon területén, amelyet az „igazi” munkámnak tartottam: a nagy mintás, globális kísérletek terén.

Ezért aztán hosszú éveken át figyelmen kívül hagytam mindazt, ami történt. Ahogy egy újságíró mondaná: eltemettem a történet fő mondanivalóját. Nem értettem meg igazán azt, amit például Rosa próbál elmondani nekem arról a pillanatról, amikor a csoportja az alulműködő pajzsmirigyére küldött szándékot:

– Úgy éreztem, mintha egy alagút nyílt volna meg, és megtaláltam a kapcsolatot az univerzummal. Úgy éreztem, ha ezt megkapom, akkor képes leszek meggyógyulni. Olyan volt, mintha egyszerre adtam és kaptam volna gyógyulást, mintha saját magamat gyógyítottam volna meg.

1. 1 A ráhangolódás nevű feltöltődési technika részletes összefoglalóját a 22. fejezetben találod (A Nyolcak összegyűjtése).

2. fejezet
Az első globális kísérletek

A jó újságíró a társadalmi rend megzavarója. Fegyvere a precíz megfigyelés és a megfigyelhető jelenségek aprólékos rögzítése. Az ismert tényekből indul ki, majd tégláról téglára építkezik tovább, akár egy tudós vagy nyomozó. A tudósok is lehetnek kényelmetlen igazságok hírnökei, hiszen, amint megtudtam, az a legjobb tudós, aki örül, ha bebizonyosodik, hogy tévedett.

Az újságírók és a tudósok egyaránt előfeltevésekből indulnak ki. Felállítasz egy hipotézist, megtervezed, hogyan fogod tesztelni, majd hátradőlsz, és figyeled, mi lesz belőle. Néha rájössz, hogy rossz irányba haladtál, és hirtelen teljesen ismeretlen területen találod magad. De ha valódi felfedező vagy, akkor örülsz ennek, hiszen gyakran éppen akkor tanulsz valami alapjaiban újat a világról, amikor kiderül, hogy a feltételezésed hibás volt.

De hogyan bizonyítasz valami olyat, ami szembemegy mindazzal, amit eddig tanultál? Mi van akkor, ha már a kiindulópontod is kívül esik a tudományosan elfogadott és megfigyelhető kereteken? Mi van akkor, ha éppen egy csoda matematikai képletét próbálod megtalálni?

Amikor 2007 márciusában, tizenöt hónappal az első workshop előtt útjára indítottuk az első globális szándékkísérleteinket, teljes sötétségben tapogatóztunk. Nem volt se térképünk, se követendő példánk, hiszen szinte senki nem járt még azon a területen, amely engem érdekelt, senki sem kutatta a csoportos szándék hatását. Pedig már akkor is létezett egy szilárd tudományos alap, amely azt mutatta, hogy az emberi gondolat képes megváltoztatni a fizikai valóságot, akár elektromos berendezésekre, akár más emberekre irányul. Robert Jahn, a Princeton Egyetem Mérnöki Karának (Princeton University’s School of Engineering) volt dékánja, és pszichológus munkatársa, Brenda Dunne, a Princeton Mérnöki Anomáliák Kutatóközpont (Princeton Engineering Anomalies Research), PEAR) laboratóriumának vezetői például harminc éven át fáradhatatlanul gyűjtötték a legmeggyőzőbb bizonyítékokat arra vonatkozóan, hogy az irányított gondolatok képesek hatást gyakorolni elektronikus eszközökre. Többféle ötletes véletlenesemény-generátort, ún. REG gépet fejlesztettek ki, köztük olyan számítógépes programokat is, amelyek két képet – például cowboyokat és indiánokat – váltogattak véletlenszerűen, egyenlő, 50-50 százalékos arányban. Jahn és Dunne azt kérték a résztvevőktől, hogy próbálják meg gondolatban úgy manipulálni a számítógépet, hogy az először az indiánokat jelenítse meg többször, máskor pedig a cowboyokat. Több mint két és fél millió próbálkozás után meggyőző eredményeket kaptak: az emberi szándék valóban képes volt egy adott irányba elmozdítani a gép működését. Ráadásul eredményeiket tőlük függetlenül is megismételte és megerősítette hatvannyolc másik kutató.

A néhai pszichológus, William Braud, a texasi San Antonióban működő Elmetudományi Alapítvány (Mind Science Foundation) kutatási igazgatója, később pedig a Transzperszonális Pszichológia Intézet (Institute of Transpersonal Psychology) munkatársa kiterjedt kutatásokat végzett, amelyek azt mutatták, hogy a gondolatok hatással lehetnek az állatok mozgására, valamint az ember vegetatív idegrendszerére (az „üss vagy fuss” reakcióra) és stresszállapotaira is.

A 80-as évek AIDS-járványának csúcsán a már szintén elhunyt dr. Elisabeth Targ két rendkívül ötletes, szigorúan kontrollált kutatást végzett. Ezek során mintegy negyven távoli gyógyítót vontak be az Egyesült Államok különböző részeiről, akik gyógyító gondolatokat küldtek végstádiumú AIDS-betegeknek. A gyógyítók soha nem találkoztak a páciensekkel, sőt, még kapcsolatban sem álltak velük, ennek ellenére a betegek egészségi állapota és túlélési esélyei jelentősen javultak.

Számos formális és informális nagy létszámú meditációs csoport arról számolt be, hogy pozitív hatást értek el az erőszak csökkentése terén. A néhai Maharisi Mahes jógi által alapított Transzcendentális Meditációs szervezet például több olyan kutatást is végzett nagy létszámú meditációs csoportokkal, amelyek meggyőző eredményeket mutattak fel. Ha a lakosság 1 százaléka rendszeresen gyakorolja a hagyományos TM meditációt, és ennek az 1 százaléknak a négyzetgyöke ún. TM-Szidhi meditációt, vagyis egy haladóbb változatot végez, akkor az összes típusú erőszakos cselekmény – a gyilkosságoktól kezdve a közlekedési balesetekig – mérhetően csökken.

Ám szinte semmilyen kutatás nem készült arra vonatkozóan, hogy mi történik akkor, ha sok ember egy időben ugyanazt a gondolatot küldi ugyanazon cél felé.

Mivel nem léteztek hasonló csoportos kísérletek, amelyekre támaszkodhattunk volna, rengeteg kérdés maradt nyitva. Milyen megfogalmazás a leghatékonyabb egy szándék esetében? Legyen konkrét a kérésünk, vagy inkább általános, és a mikéntet bízzuk a világegyetemre? Szükséges-e, hogy a szándékot küldők egy helyen, fizikailag együtt legyenek, vagy elegendő, ha otthonról, a számítógépükön keresztül csatlakoznak be? Ha az internet segítségével végezzük a kísérletet – ahogyan terveztük –, akkor szükség van-e valamilyen „élő” kapcsolatra a célszeméllyel, például egy laborból közvetített élő képre? Számít-e a távolság? Gyengül-e a szándék hatása, ha túl messze vagyunk a céltól? Mennyi ideig kell egy szándékra összpontosítani ahhoz, hogy valóban működjön? Mindegy, mikor csináljuk, vagy az is kell hozzá, hogy az univerzum is „fogadóképes” állapotban legyen? És vajon hány résztvevő kell ahhoz, hogy a hatás mérhető legyen? Hasonlóan a TM-kutatásokhoz, itt is szükség lehet egyfajta kritikus tömegre?

Ezeket a kérdéseket kísérleti úton, türelmesen, lépésről lépésre kellett megválaszolnunk.

Mind közül a legnagyobb kérdés talán az volt, hogy akad-e egyáltalán olyan hiteles tudós, aki hajlandó kockára tenni a hírnevét, és ingyen dolgozni velem ebben a kutatásban. Szerencsére több olyan tudóst is ismertem, akikben hozzám hasonlóan él egyfajta visszafogott spiritualitás, ami áthatja az életüket, és meghatározza, milyen kutatásokban akarnak részt venni. Így találtam rá dr. Gary Schwartzra, aki az elsők között vállalta, hogy önként részt vesz a kísérletekben. Gary pszichológus, és az Arizonai Egyetemen működő Laboratórium a Tudatosság és Egészség Fejlődéséért (Laboratory for Advances in Consciousness and Health) vezetője, nem mellesleg lenyűgöző szakmai háttérrel rendelkezik: Phi Beta Kappa kitüntetéssel végzett a Cornell Egyetemen, doktori fokozatát a Harvardon szerezte, majd a Harvardon tanított adjunktusként, később a Yale-en kapott professzori kinevezést, és vezette a Yale Pszichofiziológiai Központját (Yale Psychophysiology Center), valamint Viselkedésorvostani Klinikáját (Yale Behavioral Medicine Clinic). Lenyűgöző tudományos életútja ellenére Gary 1988-ra úgy érezte, hogy az amerikai keleti part egyetemi világának szűk és poros keretei már nem kínálnak számára elég mozgásteret, ezért hátat fordított neki, és az Arizonai Egyetemet választotta, ahol a pszichológia, az orvostudomány, a neurológia, a pszichiátria és a sebészet professzoraként végre szabadabban taníthatott, és olyan kutatásokat folytathatott, amelyek valóban érdekelték. Ez a szabadság 2002-ben még nagyobb lendületet vett, amikor Gary 1,8 millió dolláros támogatást kapott az Egyesült Államok Nemzeti Egészségügyi Intézetének Alternatív és Komplementer Gyógyászati Központjától (National Institutes of Health’s National Center on Complementary and Alternative Medicine), hogy megalapítsa a Határterületi Orvoslás és Biomező Kutatóközpontot (Frontier Medicine and Biofield Science Center). Addigra Gary már számos kutatást végzett az energiaalapú gyógyítás terén, és egy teljesen felszerelt laboratórium állt a rendelkezésére, amely ma a Laboratórium a Tudat és az Egészség Fejlődéséért (Laboratory for Advances in Consciousness and Health) nevet viseli, és amelynek egész tevékenysége azóta is gyógyítás természetének kutatására épül.

Gary alacsony, zömök férfi, aki akkoriban a hatvanas évei elején járt, tele volt élettel és nyüzsgéssel, mintha mindig mozgásban lenne. Valóságos méhkasként zümmögtek körülötte a lelkesedései, amelyeket kivétel nélkül sikerült beépítenie az egyetemi tananyagba mint olyan témákat, amelyek megérdemlik, hogy graduális és posztgraduális szinten is tanulmányozzák őket.

Amikor felvettem vele a kapcsolatot, Gary érdeklődése már rég az emberi elme határainak kifürkészése felé fordult. Jóval azelőtt, hogy beleegyezett volna a velem való közös munkába, számos kutatást végzett az energiaalapú gyógyítás és a tudat természetének feltérképezése terén. Ezek közé tartoztak például a túlvilág-kísérletek (Afterlife Experiments) is, egy gondosan megtervezett, szigorúan ellenőrzött kutatássorozat, amelynek az volt a célja, hogy kizárja a csalást, és kiderítse, vajon a médiumok valóban képesek-e kommunikálni az elhunytakkal. A Gary által vizsgált médiumok meglepően magas, 83 százalékos pontossággal szolgáltattak információkat elhunyt hozzátartozókról: neveket, személyes különcségeket, a haláluk körülményeire vonatkozó részleteket közöltek, és több mint nyolcvan konkrét adatot tártak fel. Gary ma is szinte bármire nyitott, feltéve, hogy a dolgot tudományosan lehet mérni és számszerűsíteni. Azok közé a tudósok közé tartozik, akiket egyáltalán nem riasztott el az a gondolat, hogy emberek tömegei pusztán a pozitív gondolatok erejével próbáljanak orvosolni egy világméretű problémát.

Mindazonáltal, a legtöbb tudóshoz hasonlóan, Gary is ösztönösen az óvatosság híve volt, és ragaszkodott ahhoz, hogy a globális szándékkísérletekben apró, óvatos lépésekkel haladjunk előre. A tudományban ugyanis mindig az abszolút nullpontról kell indulni, a lehető legegyszerűbb kérdéssel. Mi is így tettünk: kezdtük a „növényeknél”, onnan léptünk tovább az „ásványokra” és az „állatokra”, egyre bonyolultabb kísérleti modellekkel. Az volt a terv, hogy először virágokat veszünk célba, aztán talán vizet, végül pedig embereket.

Én persze teljesen lehangolt voltam, amiért növényekkel kellett kezdenünk. Amikor 2007-ben elindítottam a szándékkísérleteket, sokkal nagyobb terveim voltak. Embereket akartam kimenteni égő házakból. Kollektív szándékokat képzeltem el a rák gyógyítására, az ózonréteg helyreállítására, majd végül a világ konfliktuszónáiban tomboló erőszak megszüntetésére.

Gary azonban ezekre a nagyratörő elképzeléseimre rendre ugyanazt válaszolta. Egy idézetet hozott fel a Kapcsolat (Contact) című film nyitójelenetéből, amelyben Ted Arroway éppen a fiatal, impulzív lányának Ellie-nek próbál tanácsokat adni, aki a rádióadón keres valakit, azt remélve, hogy talán egy földönkívüli válaszol majd neki.

„Kis lépésekkel, Ellie – mondogatta Gary nekem is újra meg újra, Arroway szavait idézve. – Kis lépésekkel.” Folyton emlékeztetett rá, hogy egy teljesen új típusú kísérleti modellt próbálunk megalkotni. Először is azt kellett bebizonyítanunk, hogy egy embercsoport gondolatai képesek egyáltalán bármiféle hatást kifejteni. Csak ezután kezdhetünk el gondolkodni a nagyobb, ambiciózusabb célpontokon. Apránként, kis lépésekkel kellett haladnunk előre.

Bár nagyra értékeltem Gary tudományos szigor iránti elkötelezettségét, a döntéshozatal rendszerint egyfajta kötélhúzás volt az én szabadon szárnyaló elképzeléseim és az ő tudományos óvatossága között. Rendben, próbáljuk meg csökkenteni a globális felmelegedést – vetettem fel egy alkalommal egy telefonos ötletelésünk során.

– Mit szólnál, ha inkább egy levéllel kezdenénk? – válaszolta. – És ha azzal megvagyunk, jöhetnek a magok.

Végül sikerült meggyőznie: az egyszerűbb biológiai rendszerek – egy levél, néhány mag – segít kordában tartani mindazt a rengeteg változót, amelyek egy élő szervezet működését befolyásolhatják. Egy élőlényben ugyanis minden egyes pillanatban számtalan kémiai és elektromos folyamat zajlik egyidejűleg. Csak akkor tudjuk biztosan megállapítani, hogy a bekövetkező változást valóban a szándék, és nem valamilyen más tényező váltotta ki, ha először ilyen egyszerű rendszerekre koncentrálunk. Ráadásul a növények tiszta és biztonságos kísérleti alanyok voltak. Ha növényt vagy bármilyen nem emberi célt választunk, akkor nem kell átesnünk a felsőoktatási intézmények etikai bizottságán sem, amely az emberkísérletek szabályosságát felügyeli, és amely könnyedén akár hónapokra is elakaszthatta volna a projektet.

Hogy milyen típusú tudományos kísérletet tudunk megvalósítani, az alapvetően attól függött, milyen mérőeszközökhöz jutunk hozzá. Szerencsére Gary laborja, amely egy első pillantásra egy jelentéktelennek tűnő, egyszintes, modern, rózsaszín stukkós épületben kapott helyet az egyetemi campus szélén, valóságos csodabarlangja volt a legfejlettebb technológiáknak: olyan műszerekkel volt felszerelve, amelyek képesek voltak a legapróbb változást is érzékelni az élő szervezet működésében. Garyt erősen befolyásolta a néhai német fizikus, Fritz-Albert Popp munkássága, aki rákgyógyítási kutatásai közben fedezte fel, hogy minden élőlény, az algától az emberig, egyfajta halvány fényt bocsát ki magából. Popp ezt a jelenséget meglehetős komolysággal „biofoton-kibocsátásnak” nevezte el, és élete hátralévő részét annak szentelte, hogy meggyőzze a tudományos világot arról, hogy ez a gyenge fény valójában az élő szervezetek elsődleges kommunikációs eszköze mind a külvilág felé, mind a szervezeten belül. Poppnak lassan meggyőződésévé vált, hogy ez a fény nem más, mint a test központi vezérlőrendszere: ez hangolja össze a szervezeten belül zajló molekuláris folyamatok millióit, és ez biztosítja a szervezet tájékozódását is a környezetében egyfajta kétirányú kommunikációs csatornaként. Amikor 2014-ben elhunyt, már a német kormány és világszerte több mint ötven tudós is osztotta ezt a nézetet.

Popp többféle fénymultiplikátort fejlesztett ki és épített meg, hogy rögzíteni tudja ezt a halvány fényt, Gary pedig még egy lépéssel tovább akart menni: olyan eszközt szeretett volna, amellyel ezt a fényt nemcsak mérni lehet, hanem ténylegesen le is lehet fényképezni. Már sikerült is meggyőznie egy radiológiaprofesszort, hogy adja neki kölcsön azt a százezer dollár értékű digitális töltéscsatolt (charged-coupled device, CCD) kamerarendszert, amelyet eredetileg csillagászati célokra használnak, és képes megörökíteni a legtávolabbi galaxisok leghalványabb fényét is. Gary ugyanis felismerte, hogy egy ilyen eszközzel digitális fotókat tud készíteni az élőlények által kibocsátott finom fényről, sőt, képpontonként meg is tudja számolni a kibocsátott fotonokat. Még azelőtt, hogy elkezdtünk volna együtt dolgozni, Gary a kutatási támogatásából már el is költött negyvenezer dollárt arra, hogy beszerezzen egy olcsóbb, saját változatot, amely lehetővé tette, hogy valóban az alapoktól kezdjük a munkát. Azt mondta, ha azt akarjuk megvizsgálni, hogy a gondolat ereje képes-e megváltoztatni ezt a finom, alig érzékelhető fényáramot, az sokkal kifinomultabb és érzékenyebb megközelítést igényel, mint az, ha például pusztán a növekedési ütemre gyakorolt hatásokat mérjük. Egy ilyen érzékeny műszer azonban képes lesz arra, hogy akár a fénykibocsátás legapróbb, hajszálnyi változását is rögzítse bármilyen élőlény esetében.

Amikor a tudósok új kísérletbe kezdenek, az első lépés általában az, hogy ráállnak azok vállára, akik már előttük is kutatták a témát. Ezért szeretik először megismételni a korábbi, már bizonyított kísérleteket, mielőtt új irányba indulnának. Mi is ezt az elvet követtük főpróbánknál. Meg akartuk ismételni azt a próbakísérletet, amelyet Fritz Popp-pal közösen végeztünk, és amelyről a The Intention Experiment című könyvemben írtam. Ebben a korábbi kísérletben tizenhat tapasztalt meditáló társaságában gyűltünk össze Londonban, és gyógyító szándékot küldtünk négy célpontnak, amelyek Popp laborjában voltak, a németországi Neussban – kétféle algának, egy pozsgafának, valamint egy emberi lénynek. Korábban mindegyik célpont valamilyen stresszhatásnak volt kitéve, és az eredmények azt mutatták, hogy az általunk küldött gyógyító szándék hatására mérhetően megváltozott a célpontok által kibocsátott finom fény, vagyis sikerült kimutatható hatást gyakorolnunk a biológiai rendszerekre a távolból küldött szándék révén.

Az első szándékkísérletünknél azonban hiányzott az, amit a legtöbb valódi tudományos kísérlet alapvetőnek tart: az összehangolt kontrollcsoport. Ez egy olyan csoport, amely tagjai hasonlóak a célalanyokhoz, de nem hat rájuk semmilyen változtató tényező. A mi „kontrollunk” csupán az a félórás időszak volt, amikor pihentünk, és nem „küldtünk” szándékot, valamint az a tény, hogy a tudósoknak nem árultuk el, mikor mit csinálunk. Garyvel ezúttal két, szinte teljesen azonos célpontot választottunk, amelyeket azonos körülményeknek tettünk ki; ezek közül véletlenszerűen választottuk ki azt, amelyiknek szándékot küldtünk, a másikat pedig kontrollként használtuk. A kísérlet most is „vakon” zajlott: a tudósok nem tudhatták, melyik célpontot választottuk, egészen addig, amíg ki nem számolták az eredményeket, így semmilyen tudat alatti elfogultság nem befolyásolhatta a végeredményt.

Miután több lehetőséget is fontolóra vettünk az első nagy szándékkísérlethez, végül egy egészségesen növekvő muskátli egyik levelére esett a választásunk, amelyet Gary arizonai laborjában szedtünk le. A cégem által szervezett, 2007. március 11-én megrendezett konferencia résztvevőit kértük fel arra, küldjenek szándékot annak érdekében, hogy csökkenjen a „fénye” a két, véletlenszerűen kiválasztott muskátlilevél egyikének. A leveleket folyamatosan videózta egy webkamera, a képet pedig egy hatalmas kivetítőn mutattuk meg a közönségnek.

Az első célpont kiválasztásánál az volt Gary óvatosságának egyik fő oka, hogy tudományos módszerekkel csak bizonyos feltételek teljesülése mellett lehet bármit igazolni. Ahhoz, hogy a standard tudományos protokoll szerint bizonyítsuk, hogy valami valóban működik, statisztikai szignifikanciát kell kimutatni, vagyis matematikailag igazolni, hogy az eredmények nem véletlenül, hanem az általunk vizsgált tényező következtében jöttek létre. Ehhez pedig megfelelő mennyiségű vizsgálati anyagra, „kritikus tömegre” van szükség. A tudományban általánosan elfogadott küszöbérték a „p<0,05”, ami azt jelenti, hogy legfeljebb egy a húszhoz az esélye annak, hogy az eredmények pusztán a véletlennek köszönhetők.

Ahhoz, hogy az eredményeink valódi statisztikai szignifikanciát mutassanak, legalább harminc összehasonlítási pontot, vagy ahogyan a tudósok fogalmaznak, „adatpontot” kellett felállítanunk a két levél között. Ez még egy ilyen viszonylag egyszerű kísérletnél is komoly előkészületeket igényelt: Gary fiatal laborasszisztense, Mark Boccuzzi egy ötvenlépéses protokollon ment végig aprólékos pontossággal. Mark két, méretben és fénykibocsátásban is azonos muskátlilevelet választott ki, majd mindkettőt tizenhat helyen átszúrta egy 4 × 4 cm-es rácsháló mentén. Maga az előkészítés is órákig tartott. A terv az volt, hogy Mark a digitális kamerák alá helyezi a két levelet, a felvételeket elküldi Peternek, az első szándékkísérletünk webmesterének, majd készenlétben várja a jelzést, hogy a csoportos szándékküldés befejeződött, és ekkor a CCD-kamerával felvételeket készít mindkét levélről.

Eredetileg azt terveztük, hogy a résztvevők a fénykibocsátás csökkentésére tesznek kísérletet, ahogy azt korábban a Popp-féle kísérletben is tettük. Csakhogy az élő szervezet egészséges fénye ellentmond a józan észnek: minél alacsonyabb a fénykibocsátás, általában annál egészségesebb az adott élőlény. Ahogy közeledett a március 11-i dátum, egyre inkább úgy éreztem, hogy a résztvevők ösztönösen inkább a fény növelésére fognak törekedni. Közvetlenül a kísérlet előtt Garyvel úgy döntöttünk, megfordítjuk az utasítást, és inkább a levél fénykibocsátásának növelését kérjük. Nem voltam különösebben lelkes ettől a protokolltól. Ha ugyanis szándékosan növeljük valaminek a fényét, azzal valójában stressznek tesszük ki. Vagyis az egész kísérlet lényegében arról szólt, hogy egy élőlényt – jóllehet, csupán egy amúgy is lehullani készülő levelet – megbetegítünk. A konferencia napján pénzfeldobással döntöttük el, melyik lesz a célpont; a másik levél a kontroll szerepét töltötte be.

Garyvel abban is megegyeztünk, hogy a résztvevők tíz percen át összpontosítsák gondolataikat a szándékra, ami egy teljesen tetszőlegesen kiválasztott időkeret volt. Azért döntöttünk a tíz perc mellett, mert úgy éreztük, a tesztalanyok ennél hosszabb ideig nehezen tudnák fenntartani a koncentrációt. Egy órával a kísérlet kezdete előtt azonban elkezdtem aggódni, hogy kapaszkodó nélkül talán túl nehéz lesz ennyi ideig a figyelem fókuszában tartani a gondolatot. Megkértem a férjemet, Bryant, hogy beszéljen Mel Carlile-lal, aki a konferenciánk Mind-Body-Spirit (Elme-Test-Szellem) könyvesboltját vezette, hátha tud ajánlani olyan meditációs zenét, amit a kísérlet alatt lejátszhatnánk.

– Tessék, próbáljátok ki az első számot, a „Choku Reit” – mondta Mel, és Bryan kezébe nyomta Jonathan Goldman Reiki Chants című CD-jét.

Mielőtt nekiláttunk, Gary telefonon sok sikert kívánt a közönségnek.

– Ne feledjétek – tette hozzá –, hogy most írjátok be magatokat a tudomány történetébe.

A kivetítőn megjelent a kiválasztott levél hatalmas képe. Elmagyaráztam azokat a feltöltődési technikákat amelyeket én dolgoztam ki és ismertettem a The Intention Experiment című könyvemben.

– Érjétek el, hogy ez a kis levél egyre fényesebben és fényesebben ragyogjon – mondtam. – Képzeljétek magatok elé, ahogy izzik a fényben.

A résztvevők tíz percen át küldték ezt a szándékot, miközben a háttérben szólt a hipnotikus meditatív zene. Később megdöbbenve tudtam meg, hogy a Choku Rei jelentése lényegében az, hogy „megerősíteni a gyógyító energia erejét, áramlását és fókuszát” – vagyis nagyjából ugyanarról szól, mint az én feltöltődési technikáim. Lehet, hogy tényleg nincsenek véletlenek.

Akkor azonban nevetségesnek éreztem magam, ahogy ott állok a színpadon. Újságíróként mindig ragaszkodtam ahhoz az alapvető szakmai szabályhoz, hogy legalább két, egymástól független forrással kell alátámasztanom valamit, mielőtt tényként kezelem. Ez nálam annyira szigorú elv volt, hogy 1979 egyik estéjén, amikor az első, The Baby Brokers (A bébibrókerek) című könyvemen, a dolgoztam (amely a magán-örökbefogadási piac visszásságait leplezi le tényfeltáró formában), egész éjjel fennmaradtam, hogy újra és újra átnézzem egy olyan férfi anyagát, aki több államban és országban is örökbefogadási ügynökségeket működtetett. A módszerei rendkívül gyanúsnak tűntek, sőt, egy telefonos interjú során burkoltan meg is fenyegetett, de nyomasztott az a tudat, hogy egyetlen hibás állítás is igazságtalanul tönkreteheti az életét, még akkor is, ha minden jel arra utalt, hogy emberkereskedelemmel foglalkozik. Végül reggel hatkor egy bizonyos váddal kapcsolatban arra jutottam, hogy nem írhatom meg, mert nincs hozzá elég bizonyítékom. Nem állíthatom tényként. Bár a megérzésem nagyon erősen mást sugallt, visszavettem a történet élét.

És most, annyi évvel később, ott álltam a közönség előtt, és arra kértem őket, hogy egy falevélhez imádkozzanak. Mindez teljesen ellenkezett azzal az elvemmel, hogy két különálló forrásra van szükség. Valójában a makacs, tények után kutató énem minden egyes porcikája tiltakozott ellene.

A tízperces szándékküldés után Mark a két levelet a biofoton-képalkotó rendszerbe helyezte, és két órán keresztül fotózta őket. A konferencia véget ért, mindenki hazatért a saját országába, mi pedig vártuk, hogy megtudjuk, mi történt a világ másik felén, egy kis arizonai laborban.

– Nem fogod elhinni – mondta néhány nappal később Gary izgatottan a telefonban, miután elárultam neki, melyik levél volt a célpont. – Az a levél, amelyikre a szándékot küldtük, annyira erősen ragyogott a másikhoz képest, hogy úgy tűnt, a másiknál „elhanyagolási hatás” lépett fel.

A „ragyogás” növelésére irányuló szándék annyira látványos hatást ért el, hogy a CCD-kamerával készített digitális képeken is egyértelműen kirajzolódott. Számokban kifejezve a megemelkedett biofoton-kibocsátás szintén statisztikailag szignifikáns méretet öltött. Gary szerint a kiválasztott levél összes átszúrt pontja fényben úszott, míg a kontrollevélen ütött lyukak szemmel láthatóan halványabban pislákoltak.

Egy héttel később Gary engem is berakott egy Marknak küldött e-mail címzettjei közé: „várd csak meg, amíg meglátod, milyen gyönyörűek az adatok… képek, grafikonok, táblázatok…” A hivatalos sajtóközleményében azonban jóval visszafogottabban fogalmazott: „Egy ilyen jellegű kísérletnél az első eredmények ennél biztatóbbak nem is lehetnének.”